Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Jan Rendl, 2021

Cover © Kreativní bojovníci s.r.o., 2021

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2021

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-0831-4 (ePub)

ISBN 978-80-277-0832-1 (mobi)

Obsah

Seznamte se, Kolumbie

Poprvé do And

Realita mého jihoamerického života

Mezi sopkami

Dva na cestě

Kávový trojúhelník

Na hraně

Do slumu

„Útěk“ z údolí

První tisícovka

Poslední kolumbijské chvilky

Ekvádorské začátky

Nejvýše položené hlavní město

Vzhůru k nebesům

Nejvyšší hora světa

Zrádná to ryba!

„Pivo a guláš, prosím!“

Doma

Srážka s blbcem

Vzrušení před hranicí

Vítejte v Peru!

Království plazů

Poušť a nic víc

Ve stínu historie

Zpátky do And

Ještě jednou do údolí!

„Machu Picchu severu“

Dvacet litrů chichy

Na peruánské farmě

Zapomenutá vesnice

Slábnu!

„Být člověkem“

V zajetí tradic

Dlouhá je cesta pod Huascarán

Prokletá hora

Peruánská pohodička

Huyahuash trek

Restart

Město králů

Peklo na Panamericaně

Má peruánská svatba

„A jsem v půlce!“

Nebi na dosah

Traktorem mezi kaktusy

Bolivijské rande

Věnováno všem lidem v Kolumbii, Ekvádoru a Peru,

které jsem měl tu čest na své cestě potkat.

To oni z velké části svou lidskostí, obětavostí

a láskou vytvořili příběh, který jsem já sepsal

na následujících stránkách.

„Radost ze života vyplývá ze střetávání se s novými zážitky

a zkušenostmi, a proto neexistuje větší potěšení

než mít před sebou nekonečně se měnící horizont

a každý den spatřit nové a jiné slunce.“

Christopher J. McCandless

Seznamte se, Kolumbie

Bogotá

Probral jsem se uprostřed noci, natažený přes tři sedačky poloprázdného letadla. Venku byla na první pohled úplná tma. Když jsem se však přiblížil k okénku a začal zkoumat, jestli přece jen něco nezahlédnu, byl jsem překvapený. Pode mnou zjevně dávno nebyl oceán, ale soudě dle světel, která se vynořovala hluboko pod námi, jsme se už nacházeli nad pevninou. Promnul jsem rozespalé oči a spěšně zkontroloval aktuální čas. Na displeji svítil ještě ten evropský. Na starém kontinentu bylo v tu chvíli kolem desáté ranní. Jednoduchou matematikou jsem si spočítal, že nad Latinskou Amerikou jsou tři hodiny ráno a já za pár okamžiků poprvé přistanu jinde než v Evropě. Začal jsem pociťovat mírné vzrušení. Jeho intenzita nebyla díky mé rozespalosti tak vysoká, jak by se možná původně dalo očekávat. Zanedlouho přišla výzva k připoutání se. Pod letadlem se objevila obrovská světelná džungle a my začali neochvějně klesat směrem do ní. Přistávali jsme do jedné z nejnebezpečnějších zemí Jižní Ameriky, světového drogového království. Mohutný stroj totiž pomalu, ale jistě dosedal na přistávací ranvej osmimilionové Bogoty. Chvíli nato jsem vstoupil na půdu nechvalně proslulé Kolumbie.

Historické centrum Bogoty s katedrálou.

Čekala mě záležitost, z níž jsem měl lehké obavy. Především jsem ji nikdy nezažil – imigrační kontrola. Kolumbie je sice pro české občany bezvízovou zemí, na druhou stranu nutno říci, že délku pobytu určuje až imigrační úředník na letišti. Maximální délka pobytu je sice devadesát dní, může být však rozhodnuto i o nevpuštění do země či přiklepnutí pouze třiceti dní pobytu. A s tím moc nenaděláte. Už v letadle nám letušky rozdaly imigrační lístky. Jelikož byly kompletně ve španělštině, vůbec jsem ho nevyplnil, protože jsem polovině věcí nerozuměl. Přesto jsem však z kolonek na lístku poměrně přesně vytušil, kde by mohl nastat problém. A nemýlil jsem se. Poté, co jsem suverénně nakráčel k přepážce imigračního úředníka, jsme započali rozhovor, naštěstí v angličtině. Brzy přišla očekávaná otázka: „Kde budete bydlet?“ Vsadil jsem na upřímnost, která se však nesetkala s přílišným pochopením. Odpověď, že budu spát ve stanu v lese, totiž úředník považoval za nemístný vtip. Kolumbijec za přepážkou se v uniformě celý naškrobil a změřil si mě přísným pohledem. Následně otázku zopakoval. Ode mě se mu ovšem dostalo stejné odpovědi. „Musíte mít nějakou adresu,“ zopakoval ještě jednou rozhořčeně. „Nemůžu mít přece adresu, když budu spát ve stanu v lese,“ oponoval jsem neústupně. Úředník byl v úzkých. Poznal, že ze mě jinou odpověď nedostane. Vztekle začal ťukat do klávesnice. Zřejmě do kolonky s adresou prostě napsal smyšlený údaj. Rozhodně jsem jej z toho podezříval. Zcela bez pardonu mě taky mohl vyhostit ze země, ale vypisovat hromadu papírů na konci noční šichty kvůli nějakému českému pitomci bylo asi to poslední, co chtěl ještě řešit. Namísto toho do pasu prásknul vstupní razítko a do vyznačené kolonky dopsal číslici devadesát, označující povolený počet dní pobytu v zemi. Se zamračeným výrazem mi vrátil cestovní doklad a jen kysele pronesl: „Vítejte v Kolumbii!“

S vítězoslavným úsměvem na rtech jsem si skrze letištní halu dokráčel pro batoh a chystal se ji opustit. To jsem ještě netušil, že odbavovací procedury tímto neskončily. Abych mohl odejít z letiště, musel jsem ještě u jiné přepážky odevzdat lístek, který jsme dostali v letadle. Ten jsem pochopitelně neměl, a tak jsem nafasoval nový, tentokrát však byl alespoň v angličtině. Teď už jsem musel problém s adresou aktivně řešit. Tušil jsem totiž, že adresa „Ve stanu 47, Andy, Kolumbie“ mi fakt neprojde. Nebylo mi ovšem jasné, zda budou ověřovat, je-li adresa pobytu pravá, nebo vymyšlená. Absolutně jsem neměl páru, jak to funguje. Při svých cestách po Evropě jsem nikdy nic nevypisoval. Nechtěl jsem riskovat. Přihlásil jsem se k letištní wifi, zarezervoval nejlevnější hotel a jeho adresu napsal do lístku. Samozřejmě jsem to dělal zcela zbytečně. Úředník jen omrkl, zda jsou všechny kolonky vyplněné, a poslal mě za přepážku. Hned za ní jsem rezervaci zase zrušil a opustil budovu. Ale jak rychle jsem vypadl, tak rychle jsem se tam zase vrátil. Zjistil jsem totiž, že mám v telefonu mapy celé Kolumbie s výjimkou Bogoty. A toulat se po takovém velkoměstě naslepo by nebyl nejlepší nápad. Rychle jsem se tedy znovu připojil k letištnímu internetu gratis, stáhl si potřebné a napodruhé už definitivně opustil letiště nesoucí název El Dorado podle bájného jihoamerického „zlatého“ města.

Ještě než jsem si to natvrdo namířil na patnáct kilometrů dlouhou cestu z letiště do centra, zjistil jsem, jak fungují jihoamerické bankomaty. Nebylo mi vůbec nic platné, že jsem si před odletem pořídil kartu bez poplatků za výběr v zahraničí. Bankomaty tady totiž mají své vlastní poplatky. Nikoliv však za výběr, nýbrž za jejich použití. Kvůli bezpečnosti jsem měl v plánu vybírat opakovaně a po malých částkách, aby mě při případném přepadení neokradli o větší finanční obnos. Ovšem poplatek v ekvivalentu od sto do sto padesáti korun mě rychle donutil bezpečnostní politiku přehodnotit. Vybral jsem tedy mnohem větší hrst bankovek, než jsem plánoval, a vyrazil směrem k centru. Tady nicméně musím zmínit jednu věc, a to kolumbijskou měnu. Na jejím příkladu lze velmi dobře vidět, jak připraven či spíš nepřipraven jsem do Latinské Ameriky vyrazil. Od chvíle, kdy se mi první pesos dostala do ruky, jsem žil v přesvědčení, že se měna počítá v milionech. U číslice na bankovce je totiž slovní spojení „mil pesos“. A má mizerná znalost španělštiny, která se omezovala na několik základních výrazů, přirozeně považovala slovo „mil“ za výraz pro milion, přičemž jeho skutečný význam byl „tisíc“. Dobré dva týdny jsem tak v hlavě hýčkal myšlenku o svém neskutečném bohatství. Realita však byla nakonec jiná.

Cesta do centra Bogoty vede podél silnice. Lemována je stánky s pestrou nabídkou, a to od cigaret přes sladkosti až po čerstvý pomerančový džus a nejrozmanitější pouliční rychlé občerstvení. Když jsem se stavil na snídani v podobě pšeničné placky, plněné něčím, co připomínalo míchaná vajíčka s párkem, narazil jsem při placení na problém. Měl jsem na takový pouliční stánek příliš velké bankovky. Padesát tisíc pesos je tady značný obnos a snídaně i s džusem stála pouhou desetinu této částky. Naštěstí jsou Kolumbijci velmi flexibilní. Žena, která mě obsluhovala, okamžitě povolala do služby manžela, jenž posedával opodál. Ten sbalil padesátitisícovou bankovku, sedl na kolo a za pár minut se vrátil s drobnými. Žádný problém, elegantní a rychlá řešení nejsou v Kolumbii ničím výjimečným.

La Candelaria patří k těm lepším čtvrtím Bogoty.

I proto ji kvůli bezpečnosti hlídají vojáci.

Nejprve mi Bogotá nepřipadala vůbec zvláštní. Ano, bylo to jedno z největších měst, které jsem kdy viděl, ale nijak extrémně se nelišilo od Evropy. Krásně upravené parky i moderní budovy, opodál zase čtvrť s fabrikami, nic šokujícího. Jenže to platilo jen tak dlouho, dokud jsem svým krokem kopíroval hlavní silnici. Jakmile jsem ji opustil, proměnila se i atmosféra města. Opravdu stačí přejít jen jedinou silnici a ocitnete se jinde. Tak tenká je často hranice mezi chudobou a normálním světem, jak ho známe my. Já, který jsem většinu života prožil ve slezském Havířově, jsem zvyklý na ledacos, takže nějaké špinavější ulice či rozpadlejší dům na mě hned nepůsobily nikterak výstražně. Jenže tohle bylo něco zcela jiného. Čím jsem prostupoval hlouběji do zdejších čtvrtí, tím temnější pohled se mi naskýtal. Najednou už domy přestávaly vypadat obyvatelně, lidé byli ušmudlaní a žebrali a ulice byly posety hromadami odpadu. Odporně to tu páchlo močí. Přes ulici stála barabizna, na jejíchž schodech posedávaly prostitutky nevalného vzhledu, pomrkávaly a lákaly mě do svých osidel. Začínalo se mi dělat nevolno, ve špíně se tu válely dokonce i děti přibližně předškolního věku. Když jsem celou tu šokující scénu chtěl vyfotit, najednou mě někdo zezadu chytil. Nepotřeboval jsem umět příliš dobře španělsky, abych pochopil, co mi sděloval: „Schovej ten foťák, protože tady tě do minuty okradou. Seber se, přeběhni cestu a sem se už nevracej.“ Poslechl jsem okamžitě. Neuposlechnout místní se nevyplácí.

Dostal jsem se do historického centra. Jen co jsem se posadil uprostřed hlavního náměstí a hodil batoh na zem, oslovila mě anglicky čtveřice studentů: „Můžeme s tebou udělat rozhovor? Potřebujeme ho do našeho projektu z angličtiny.“ No vida, hned první den a už se mnou dělají rozhovory. Hotová celebrita, dělal jsem si v duchu legraci sám ze sebe, jak to mám ve zvyku. V tu chvíli jsem ještě zdaleka netušil, jak vzácné je, když tady někdo mluví anglicky. Ale velmi brzy jsem měl pochopit, že bez španělštiny je tu člověk ztracený. Každopádně jsem tomuto milému kvartetu mladých lidí neodmítl pomoci, a tak jsme se do toho bez váhání pustili. „Jsem tady, abych přešel celý jihoamerický kontinent,“ vykládám na kameru při rozhovoru a mí dotazovatelé valí oči, protože tohle ani omylem nečekali. Karta se však na konci obrací. Najednou valím oči já. Chtějí po mně totiž, abych řekl něco španělsky. Po chvilce váhání ze sebe dostávám alespoň pár kostrbatých vět. Uf, tak hrozný to se mnou zase není, pomyslím si, když se s nimi loučím.

Následně zařídím věci nezbytné pro pobyt v Kolumbii a vydávám se z centra k východnímu okraji města. Tam si hodlám najít místo na přečkání dnešní noci někde v lesích. Jenže v reálu to není tak růžové, jak to vypadá na mapě. Spousta míst je nepřístupných, ohrazených ostnatým drátem. Bloudím po okraji města a cesty často nikam nevedou. Místa, která ještě před pár lety zřejmě existovala, tady prostě fyzicky nejsou. A navíc na mě poprvé dotírají také divocí psi. Celé město mám pod sebou. Přímo ve svahu pode mnou jsou slumy. Ani mě ale nenapadne si shluk plechových bud fotit. Lepší být obezřetný. Brzy zjišťuji, že mi nezbude než zamířit na první noc do hotelu. Tohle není Evropa, kde jsem si v minulosti tolikrát rozložil stan klidně uprostřed města. Kolumbie má svá vlastní pravidla. Stmívá se a já začínám být nervózní. Vůbec netuším, jak bezpečné či nebezpečné jsou ulice, kudy procházím. Ve velkých jihoamerických městech se obecně nedoporučuje vycházet po setmění, a činit tak hned první den po příletu a naprosto neznalý místních poměrů, to je absolutní nerozum. Naštěstí mě Bogotá za mou nerozvážnost netrestá. Dostávám se až do čtvrti La Candelaria, která je k turistům přívětivá. Je historickým centrem města, a dokonce zde hlídkují vojáci se samopaly. To však ani zdaleka nevadí pouličním prodejcům drog. „Chceš nějaký drogy? Trávu? Kokain? Cokoliv?“ táže se mě naprosto bez respektu místní dealer, zatímco na druhém rohu ulice stojí tři strážci zákona. Místo pořízení bílého prášku radši mizím v útrobách blízkého hotelu. Na první den jsem toho stihl až příliš – chudobu, slumy, psy i drogy, které ke Kolumbii stále neodmyslitelně patří a ještě dlouho tomu nebude jinak. Padám do postele s myšlenkou, že první den jsem opravdu poznal pořádný kus syrovosti hlavního města.

Schovej ten foťák, protože

tady tě do minuty okradou.

Seber se, přeběhni cestu

a sem se už nevracej.

Metropole mě nikdy moc nepřitahovaly a stejně tomu bylo i u Bogoty. Ještě než jsem ji opustil, musel jsem se lehounce zaobírat plánem cesty. Ten, který vznikl před odletem, byl totiž reálně úplně na hovno. Jako výchozí bod jsem do mapy zadal Bogotu, cílem mělo být Santiago de Chile. Když mi počítač automaticky ukázal vzdálenost o délce přibližně šesti tisíc kilometrů, řekl jsem si jen: „To půjde,“ a dál se už plánování nevěnoval. Až první noc na cizím kontinentu jsem začal podrobněji zkoumat, kudy to vlastně mám jít. Trasa by vedla po silnici podél pobřeží a zřejmě by nebyla moc záživná. Musel jsem tedy vymyslet nový způsob přechodu kontinentu. Takový, který by především zahrnoval Machu Picchu. Slavnou památku Inků jsem hodlal navštívit za každou cenu. Brzy mi však došlo, že jakýkoliv konkrétní plán nemá smysl vymýšlet. Nová délka pochodu byla načrtnuta na zhruba osm tisíc kilometrů s tím, že půjdu přibližně směrem na jih. A o konkrétní podobě trasy se budu rozhodovat za chůze. Cílem měla v každém případě zůstat chilská metropole Santiago. S novou strategií v hlavě jsem se tak druhý den mohl vydat dál. Na cestu jsem vyrážel s obličejem barvy rajčete. Včerejší den, strávený ve městě položeném v nadmořské výšce přes dva a půl tisíce metrů, uprostřed And, bez pokrývky hlavy a použití opalovacího krému, mi v praxi předvedl, jak silné je sluníčko v nejdelším horském pásmu světa.

Poprvé do And

Národní park Sumapaz

Opouštěl jsem Bogotu jižním směrem a mířil na předměstí. Byla neděle, což znamenalo, že se lidé baví ještě více než obvykle. Všude byly obrovské davy a ulicemi periferie se rozléhala hudba. Dospělí popíjeli, zpívali, tančili, zkrátka se bavili všemi možnými způsoby, zatímco děti pobíhaly všude okolo. Celkově panovala dobrá nálada. Zakaboněnou tvář byste tady jen těžko hledali. Snad až na tu mou. Mezi všemi těmi veselými a vysmátými lidmi jsem působil jako pěst na oko. Divný, zamračený gringo, což je latinskoamerický výraz pro cizince, prodírající se ulicemi s batohem na zádech. Samozřejmě jsem neunikl pohledu místních a jeden z nich ke mně ladně přitančil se slovy: „Proč se nebavíš, amigo? Bav se, směj se! Řekni každému pár slov, usměj se a bude ti líp. Úsměv je zadarmo!“ Místní lidé mají mnohem těžší a tvrdší život. Bojují proti němu právě úsměvem. Blbá nálada se tady nenosí a lidé žijí každou sekundu naplno. A tak jsem i já nahodil úsměv na tvář a na všechny okolo se začal usmívat jako měsíček na hnoji.

Jak jsem ale pokračoval dál v cestě, ubývalo postupně i lidí, na které by bylo možno se usmát. Město mi zůstalo za zády a nahradily jej příležitostné vesnice. Více než lidí tu najednou bylo psů. Menší, poštěkávající podvraťáci mi přišli spíš k smíchu, naproti tomu někteří mohutnější naháněli hrůzu. Naštěstí zůstalo jen u štěkotu. Vyvstával však jiný problém. Cesta byla lemována pastvinami, které byly veskrze obehnány ostnatým drátem. Začínal jsem znovu tušit, že nebudu mít kde složit hlavu. Šlapal jsem do setmění a ještě hodnou chvíli po něm, ale žádnou skulinu, kde bych mohl postavit stan, jsem nenašel. Až mi přišel do cesty obchůdek, který zároveň plnil funkci hospody. To je v Jižní Americe zcela běžné. Čepované pivo tady mimo turistické destinace prakticky nenajdete, a tak jako hospoda a shromaždiště místních slouží jakýkoliv obchod, kde lahodný mok prodávají. Vypil jsem tři pivka, která mi dodala odvahu, abych se zeptal, zdali by se tu nenašlo místo pro stan. „Jasně, proč ne, máme zahradu, tam si klidně můžeš ustlat,“ povídala vlídně paní za pultem. Vzápětí se však spustil déšť, a tak mi připravili ubytování jiné, a sice celou terasu před obchodem. Sotva jsem zalehl, přiřítil se Kolumbijec, zřejmě manžel prodavačky, a vyčlenil mi ještě o kus lepší plac – na kryté zahrádce vedle domu. Ta měla dveře, které se daly zvenčí zamknout, a já tak byl chráněn, kdyby mi snad chtěl někdo v noci ublížit. „Tady budeš v bezpečí. Zvenčí se sem nikdo nedostane,“ sdělil mi pán domu a s přáním dobré noci jsme se rozloučili. První větší kontakt s Kolumbijci dopadl na jedničku, a to i navzdory mým mezerám ve španělštině. Ten večer jsem usínal s hřejivým pocitem, že lidé jsou tady mnohem lepší, než bych podle zvěstí o této zemi čekal.

Proč se nebavíš, amigo?

Bav se, směj se!

Úsměv je zadarmo!

Počasí prvních dvou dní tomu sice nenasvědčovalo, ale dorazil jsem do oblasti během období dešťů. Časté dešťové přeháňky mi měly v následujících dnech dělat pravidelnou společnost. Když se to vezme kolem a kolem, je možná déšť příjemnější než plná palba od slunce. Problém spočíval v tom, že má elektronika byla závislá na dobíjení skrz solární panel. Nic naplat, musel jsem se hodit do úsporného režimu. Zatímco kolem svištěly dešťové kapky, já začínal stoupat nad kótu tří tisíc výškových metrů. Mířil jsem do Národního parku Sumapaz. Ten leží na náhorní plošině a jeho oblast patří mezi nejdéle osídlená místa Kolumbie. Indiáni kultury Muisca totiž obývali zdejší vysokohorské parámo už tisíc let před naším letopočtem. Jen pro upřesnění, parámo je jedinečný a druhově bohatý vysokohorský ekosystém rovníkových And, který mimo Kolumbii najdeme také v Ekvádoru, Venezuele či severním Peru. Čím výše tímto biotopem stoupám vzhůru, tím víc vzbuzuji údiv u zdejších lidí. „Buenos días, buenos días,“ slýchám od nich opakovaně a všem pozdrav opětuji. Tato slušnost není v horách žádnou výjimkou, například v Rumunsku či balkánských zemích se s ní setkáte v naprosto stejné míře. Jen v českých horách už masový turismus tuto tradici a slušnost do značné míry vypudil.

Zatímco směřuji k náhorní plošině, objevuje se po mém boku jakýsi pes. To sice není nic neobvyklého, ale tenhle se chová jinak, neštěká po mně a chce si spíš hrát. Nakonec se ke mně přidává a zároveň mě zbavuje poloviny svačiny. Když to ani po deseti kilometrech nevzdává a dělá mi společnost až k vysokohorskému jezeru, které leží na čtyřtisícové hranici, nedá mi to a dávám mu jméno Chris. O pár kilometrů dál se uprostřed ničeho záhadně zjeví malý obchod. Je téměř prázdný a z toho mála, co se tam dá koupit, opět přicházím o polovinu díky svému čtyřnohému příteli. Ten se vzápětí ukáže jako podlý přeběhlík a s plným žaludkem se vypaří neznámo kam. Znovu tak zůstávám na cestě osamocen. Už je to asi můj osud. Příležitostná společnost či další kontakt s lidmi na mě však teprve čekaly.

Laguna uprostřed vysokohorského paráma, specifického biotopu

kolumbijských And, NP Sumapaz.

Následující dny mi připravily zajímavých setkání rovnou několik. Zatímco ustavičně pršelo a mohutné vrcholky And se všude okolo válely v mlze, já si sám pro sebe nadával. Nejen tiše, ale občas i pěkně hlasitě. Zrovna když jsem už poněkolikáté zaskučel bolestí poté, co jsem si nakopl palec o další kámen na cestě, vytrhla mě z mé bubliny šestice vojáků se samopaly. Ti se vynořili z mlhy jen pár kroků ode mě a vesele mi kývali na pozdrav. Namísto o nakopnutých palcích a tvořících se puchýřích na plosce nohy jsem tak alespoň mohl přemýšlet, co tady vysoko v horách dělá šestice ozbrojenců. Vzápětí se z mlhy vynořil další chlápek s automatickou puškou, který navíc přes rameno táhl obří černý pytel. Minutu po něm následoval další. Tím naštěstí zástupy ozbrojených chlapů skončily a já se radši z hlavy snažil vypudit otázku, co měla jejich přítomnost tady znamenat. Je to přece jen Kolumbie. Země, jež je po celém světě známá jako domov nekompromisní narkomafie.

Doufal jsem, že divná setkání jsou tímto alespoň pro dnešek u konce, jenže jsem se mýlil. Naprosto hloupě jsem za soumraku nezůstal v horské vesničce San Juan, kde bych měl na fotbalovém hřišti naprosto ideální flek na stanování. Byl jsem totiž, jako ostatně docela často, nespokojený se svým dnešním fyzickým výkonem a usoudil jsem, že pochodovat se bude dál. Po setmění se však strhl déšť. V tu chvíli byl všude podél cesty hustý prales. Na jistotě mi to nepřidávalo. Po nějaké době se přede mnou objevilo tlumené, žluté světlo, podobné tomu z pouličních lamp za podzimních večerních plískanic. Objevila se vesnice, o které se mapa nezmiňovala. No tedy, spíš šlo o shluk několika domů. Nejprve to vypadalo, že vše už dávno spí. Ale nebyla to tak úplně pravda. Když jsem se ocitl mezi domy, uslyšel jsem zlověstné vrčení. A nejen jedno. Ze stínu vystupoval jeden pes za druhým. Rychle jsem je spočítal. Bylo jich pět a všichni do jednoho na mě cenili zuby. Bohužel stáli mezi mnou a cestou dál a rozhodně se netvářili, že by mě chtěli nechat projít. Ustupoval jsem zpět a psi za mnou. Marně jsem řval na celé Andy, aby si je majitelé zavolali. Ve vesnici se kromě štěkotu neozvala ani hláska. Musel jsem zariskovat, potřeboval jsem projít za každou cenu. Sebral jsem ze země klacek a pomalu začal stáčet trajektorii svého kroku tak, abych psy obešel. Kdyby se na mě vrhli, moc by ze mě asi nezůstalo. Pomalu jsem je obcházel a snažil se je zastrašit klackem. Začal jsem couvat ven z vesnice. Psi mě následovali a štěkot neustával. Bylo mi sakra horko. Ale psi se k útoku neodhodlali. Vytlačili mě daleko za okraj osady a poté ztratili zájem. Myslím, že mé hluboké oddechnutí muselo vzbudit půlku živočichů v okolním pralese.

Do kontaktu s místní faunou jsem se nicméně dostal až následujícího dne. Když se cesta začala svažovat více do údolí a měnila se okolní vegetace, do hlavy se mi začaly vkrádat myšlenky na mou noční můru – smrtelně jedovatého hada křovináře, nejjedovatějšího hada Jižní Ameriky. Myšlenka to byla dost mimo mísu, jelikož se v oblasti And zaprvé prakticky nevyskytuje, a zadruhé i kdyby, je to had noční. Setkání s plazem mě však přesto neminulo. Naštěstí byl pouze malinký, a především už po smrti. Jeho tělo leželo na okraji silnice. To mé hlavě však bohatě stačilo, aby přepnula na vyšší stupeň bdělosti. Takže tady jsou, problesklo mi a hodnou chvíli trvalo, než jsem myšlenky na plazící se potvory dostal z hlavy.

Vstup do Národního parku Sumapaz a můj psí společník, NP Sumapaz.

Další setkání s hadem na sebe nedalo dlouho čekat. Poté, co jsem sestoupil z náhorní plošiny Národního parku Sumapaz a dostal se do nížiny, značně jich přibylo. K setkání došlo za vesnicí Pandi. Bylo to během extrémně teplého dne. Lilo ze mě, jako bych zrovna vylezl ze sprchy. Možná přílišné teplo způsobilo zatmění mozku ve chvíli, kdy se přede mnou objevil mrtvý had. Začal jsem si ho totiž se zaujetím velmi zblízka prohlížet. Už už jsem se chystal najít si klacek a trošku do něj šťouchnout, abych si prohlédl celé tělo. Jenže v tu chvíli sebou celé to zdánlivě bezvládné tělo mrsklo a začalo se plazit. Málem jsem si nadělal do kalhot. Zdřevěněl jsem a nebyl schopen pohybu. Had se mezitím klidně odplazil do houští vedle cesty. V tu chvíli už jsem se nepotil jen vedrem, ale především strachy. Tím spíš, když na sebe další plaz nenechal dlouho čekat. Naštěstí byl o poznání přejetější než ten předchozí. Výrazná kresba na jeho zádech ovšem napovídala, že patří mezi ty, které bych jen velmi nerad potkal živé. Tentokrát jsem se rozhodl vše takticky kontrolovat zpovzdálí a nechat i mrtvého hada radši v klidu ležet.

Než v cestě Kolumbií pokročíme zase o kousek dál, sluší se ještě na chvíli vrátit do vesnice Pandi. Noc před setkáním s hadem jsem totiž poprvé vyzkoušel obyčejné kolumbijské ubytování. Hotel, jak jej známe z vyspělejších končin, zde nenalézám. Tento má svá vlastní specifika. Už cena je značně podezřelá, protože nepřesahuje v přepočtu ani sto padesát korun. Hledám, kde by mohla být zrada. Wifi funguje, postel vypadá čistě a švábi tady na první pohled žádní nejsou. Chybějící záchodové prkénko pro mě taky není v životě ničím úplně novým. Zrada ale přichází ve sprše. Je tam jen jeden kohoutek. Natolik naivní, abych očekával teplou vodu, opravdu nejsem. Naštěstí tady pod horami není ani příliš potřeba. Nakonec se ale jdu zeptat na recepci, jak to tady funguje. „Teplou vodu tady nemá skoro nikdo,“ povídá recepční a s pobaveným úsměvem dodává: „Tady jsi v Kolumbii, amigo.“

Realita mého
jihoamerického života

Ibagué

Mezi mnou a dalšími horami byl úsek, který bylo potřeba přejít po značně frekventované silnici. V Jižní Americe neexistují žádná pravidla pro chůzi po kraji silnice či dálnice. A pokud snad ano, nikdo je neřeší. A to až na jedinou výjimku, kterou se povedlo porušit právě mně. V tomto směru totiž oplývám jistým talentem. Do nejbližšího města vedly dvě cesty – první tunelem pod horou, která byla určena jen pro auta jedoucí v protisměru, a druhá, podstatně delší, vedla okolo ní. Já si přirozeně vybral tu kratší. Značka u vchodu, která oznamovala zákaz vstupu chodcům, mě příliš nevzrušovala. Ou jé, porušovat pravidla, to je prostě moje. Zároveň s chutí sázím na své, až neuvěřitelné štěstí. Kráčel jsem naprosto sebejistě. Spravedlnost však tentokrát nebyla slepá a v tříkilometrovém tunelu mě dostihla. A abych byl pořádně nasranej, tak až téměř na jeho konci. Silniční hlídka však byla neúprosná, naložila mě do auta a pěkně vyvezla z tunelu zpátky. Hrál jsem trošku blbce a svou španělštinu vydával za horší, než ve skutečnosti byla. Tím jsem se chtěl vyhnout „dárečku“ ve formě pokutového bločku. To se naštěstí nekonalo. Vysazení na začátku té „správné cesty“ jim stačilo.

Zloba mnou cloumala. Zbytečným pochodem v tunelu jsem ztratil čas a čekala mě hromada kilometrů navíc. Nenadával jsem jen v duchu. Potil jsem se v ostrém slunci a chrlil jsem ze sebe jednu nadávku za druhou. Kurva tady stejně znamená zatáčku, tak si to můžu řvát, jak se mi zachce, opakoval jsem si v hlavě s každým hlasitým přívalem nadávek. Ty mi nebyly nic platné. Vzpomněl jsem si na řidiče, který mi ještě před tunelem nabízel svezení do města. Já vůl to odmítl, protože chodím jen pěšky. Teď bych za to auto dal cokoliv. Do města bylo málem a žhnulo nejen slunce. Horko stoupalo i z rozpáleného asfaltu. Potřeboval jsem být do tmy v civilizaci, a tak jsem musel nahodit nekompromisní tempo. Jeho následkem bylo, že jsem se doslova smažil „ve vlastní šťávě“. Tou se rozumí směs potu a oleje na opalování. To vše smícháno s prachem cesty. Rychlá chůze po asfaltu mi navíc rozpalovala chodidla. Ale zvládl jsem to. Patnáct kilometrů jsem ušel na jeden záběr, bez jakéhokoliv zastavení. Výsledkem pak byla dobitá chodidla, která bolela ještě několik hodin poté.

Když je řeč o kolumbijských silnicích, je třeba zmínit zdejší řidiče. Ve svém deníčku jsem je označil za „ultimátní hovada“, což je možná výraz ještě poměrně mírný. Povolená rychlost je tady většinou osmdesátka a nedodržuje ji snad nikdo. Policejní kontroly jsou tady mnohem častější než u nás, leč výchovný efekt to zjevně příliš nemá. Za těch pár dní, kdy jsem se pohyboval kolem hlavních silnic, jsem byl svědkem několika zajímavých manévrů. Například, jak to řidič osobního auta „řízne“ na férovku přes středový ostrůvek jen proto, že v protisměru je u silnice benzínka s restaurací a on má zkrátka chuť dát si oběd. Kamioňáci si zase ani omylem nelámou hlavu jak s povolenou rychlostí, tak ani s plnou čárou v zatáčce. Jeden druhého bez respektu předjíždí stovkou, čára nečára. To víš, Kolumbie, bejby.

Možná byste si řekli, že taková cesta je zaprvé poměrně nebezpečná a zadruhé dost nudná, ale to zdaleka není tak úplně pravda. Krajnice jsou totiž místem, kde narazíte na prodavače nejrůznějšího zboží. Dost často se zde dá koupit doslova za pár drobáků trs banánů. Většinou je koupíte ještě i s kusem banánovníku. Místní je chodí krást na zdejší plantáže. Tady není čas na trhání, prostě odseknou trs i s kusem stromu a adios. To nejzajímavější mě však potkalo na jedné mimoúrovňové křižovatce. Zatímco jsem si spokojeně kráčel, předjel mě satelit. Ano, předjel mě na dvou kolech. Bylo to jako z nějakého vtipu o cikánech. Chlápek přede mnou ho měl přivázaný na zádech a vezl ho na kole domů. Sám byl ovšem tak malinký, že za ním v první chvíli téměř nebyl vidět. Inu, země neomezených možností.

V Kolumbii jsou dobří lidé,

pravděpodobně se ti nikdo

nepokusí ublížit

Zatímco jsem potkával na cestě nejrůznější bizarnosti, uplynulo pár dní a já se přiblížil k městu Ibagué. Neměl jsem z toho velkou radost, půlmilionové město v sobě skrývá spoustu nebezpečí a já netušil, která čtvrť je bezpečná a která nikoliv. Městu jsem se bohužel vyhnout nemohl, jelikož bylo vstupní branou do Národního parku Los Nevados, kam jsem se hodlal na pár dní ztratit před civilizací. Na předměstí mě oslovil Kolumbijec, jenž vládl velmi dobrou angličtinou. „Pomůžu ti chytit ten správný bus do centra. Bude to pro tebe mnohem bezpečnější a jednodušší,“ nabízel mi pomoc. Musím se přiznat, že bych do busu s chutí rád naskočil a nechal si odvézt svou bílou prdel skrz celou periferii, ale bylo otázkou cti dojít pěšky. A tak jsem poté, co jsme probrali kolumbijské holky, které jsou údajně nejhezčí v Latinské Americe, dostal jen varování. „V Kolumbii jsou dobří lidé, pravděpodobně se ti nikdo nepokusí ublížit. Tahle země má jen zbytečně špatnou pověst. Ale přesto se měj radši na pozoru,“ zněla jeho poslední slova předtím, než jsme se rozloučili.

Noc jsem nestrávil v dobré čtvrti. Když už jsem byl nucen nocovat ve městě v placeném ubytování, volil jsem zásadně to nejlevnější. Taková místa nenesla název hotel, protože tomu se nepřiblížila ani z rozjetého rychlíku, nýbrž hostal. Daná noc byla zpravidla mnohem větším dobrodružstvím než noci strávené ve stanu v divočině. Mé ubytování v Ibagué nemělo vzhledem daleko ke kriminálu. Ten evokovala především mříž u vrátnice, kterou mohla otevřít pouze recepční zevnitř. Cimra byla jen s postelí a nočním stolkem, lemována bílými stěnami. Ve sprchách na konci chodby nesvítilo světlo. Očista tak byla možná jedině za dne, nechtěl-li člověk přijít k úrazu. Tohle všechno by mě zdaleka nerozhodilo. Dokud nedojde na štěnice, zůstávám v klidu. Nakonec, ve svém životě jsem si prošel mnohým. Při měsících, které jsem v minulosti strávil na ulici, jsem spával třeba v železné trubce na dětském hřišti. A od té doby si zatraceně vážím i takové zdánlivé maličkosti, jako je postel.

Na cestě do města Ibagué, Girardot.

Spánek jsem měl té noci mizerný. Ne snad kvůli pokoji, který připomínal velikostí celu a holými stěnami psychiatrickou léčebnu. Vyzkoušel jsem si během svého zhýralého života obojí a neměl jsem problém usnout ani v jednom. I když musím uznat, že když jsem v šestnácti kvůli závislosti na alkoholu skončil na samotce v pakárně, s mříží na oknech, nebyla to lehká první noc. Dnes tady však okno nebylo a ven jsem mohl vyjít svobodně. Přesto se mi vzpomínka na těžkou minulost na okamžik mihla hlavou. Ale to, co rušilo můj klidný spánek, byl celonoční řev a rachot z ulice. Nedokázal jsem pochopit, co se venku tak dlouho po půlnoci děje. To mi došlo, až když jsem ráno vylezl před ubytovnu. Vlastně jsem na ulici ani nemohl pořádně vylézt, protože přímo před vchodem stál stánek se zeleninou. Nejen tato ulice, ale i spousta přilehlých se přes noc změnily v obří tržiště uprostřed města. Rány, které mi nedovolily se vyspat, pocházely z vykládky zboží a přípravy trhu na ráno. Navíc se v přízemích domů nacházely i kamenné obchody s masem. I tam podle všeho měli čerstvé zboží a stále přiváželi další. Smrad z mrtvých kuřat, která dorazila v autech, kde rozhodně nefungovalo chlazení tak, jak by mělo, se táhl celou ulicí. Co nejrychleji jsem se snažil vymanit z pouličního blázince, kde se davy lidí proplétaly, jak to jen šlo. Silnice nebo chodník, to bylo jedno. Auta troubila na shluky lidí, které jim znemožňovaly průjezd. Často to však bylo marné. Holt řádný kolumbijský mumraj.

Mezi sopkami

Národní park Los Nevados

Zabralo to den nezáživné cesty, než jsem se z Ibagué dostal do horské vesničky Juntas. Jediným zpestřením byly kolumbijské středoškolačky ve školních uniformách, které putovaly z města do svých vesnic také pěšky a byly až nebezpečně přitažlivé. Zjevně se ne nadarmo říká, že Kolumbijky jsou nejkrásnější holky z celé Jižní Ameriky. Jinak se cesta otravně vlekla a i ve vesnici bylo večer naprosto mrtvo, až na partičku kluků, která hrála fotbal na místním hřišti. Možná to ale bylo dobře, protože mě nic nerozptylovalo a mohl jsem se okamžitě uložit k spánku. Komplikace nastaly ráno. Byl ohromný slejvák. V tuto chvíli by bylo víc než nerozumné začít stoupat vzhůru k zasněžené sopce Nevado del Tolima. Předpověď počasí byla optimistická, a tak jsem se rozhodl počkat do odpoledne. Mezitím si mě „vzali do parády“ zdejší usedlíci. Začali mě přesvědčovat, abych zvolil tu delší trasu, protože je schůdnější. „Vždycky věř místním, oni ví mnohem lépe než ty, o čem mluví,“ to je jedno z mých hesel. Porušit ho se už mnohokrát v minulosti ukázalo jako nepříliš šťastný nápad. Ztratil jsem kvůli tomu několik dní blouděním v rozličných balkánských horách, v Rumunsku se setkal s medvědem a jen tak tak unikl divoké psí smečce u makedonského smetiště. Plně si vědom všeho, co už mě v minulosti potkalo, když jsem kvůli své paličatosti ignoroval dobrou radu, rozhodl jsem se tentokrát poslechnout.

Začal jsem stoupat vzhůru a zprvu nic nenapovídalo tomu, že by měly nastat jakékoliv potíže. Postupoval jsem poměrně ležérně. Obloha se vyjasnila a já ze sebe bez starostí strhal oblečení a skočil do potoka tak, jak mě pánbůh stvořil. Příliš jsem přitom nehleděl na fakt, že tím ztrácím cenný čas. Já si však byl sám sebou absolutně jistý a neviděl jsem jediný důvod, proč bych neměl do večera vystoupat až k chatě La Escuela, o které mi řekli vesničané. Nedostatek sebevědomí opravdu není mou slabou stránkou. Jenže ani já jsem nemohl tušit, že charakter zprvu pohodlné cesty se začne brzy měnit. Otevřená pole a pastviny totiž postupně nahrazoval hustý prales. V něm jsem především musel opakovaně překonávat horské potoky. O jakémkoliv mostě si tady samozřejmě může člověk nechat maximálně zdát. Za pomoci klacku, který jsem sebral ze země, kamenů vyčnívajících z vody a sem tam nějaké té klády, která nahrazovala most, jsem překonával jednu vodní past za druhou. Až přišla překážka poslední. Potok tady však už byl příliš široký a chyběly tu „záchytné body“. Zbývala mi jediná možnost – co nejrychleji jej přeběhnout, aby se do bot dostalo pokud možno co nejméně vody. Nápad to byl skvělý, ovšem jeho realizace selhala. Vběhl jsem do vody, jeden krok, druhý krok a prásk ho! Na kluzkém kameni mi sjela noha a už jsem prdelí i s batohem seděl ve vodě. „Do piče, kurva, já se na to vyseru!“ lítaly ze mě sprosté nadávky jedna za druhou, zatímco jsem sebou plácal jak ryba na suchu. Snažil jsem se zvednout z potoka a ukončit svou nedobrovolnou koupel. Ovšem i poté, co se tak stalo, ze mě ještě hodnou chvíli létal jeden peprný výraz za druhým.

Tohle celé byl pouze začátek. Mokré boty mě nemusely dlouho trápit, protože o sucho v nich bych přišel i bez předchozího debaklu. Stezka vzhůru byla čím dál méně schůdná. Několik měsíců trvající období dešťů se na ní nekompromisně podepsalo. Opakovaně jsem se až po kotníky bořil do bahna, což značně zpomalovalo můj postup, a také mi rychleji ubývaly fyzické síly. Ale chtěl jsem divočinu, dobře mi tak. To však byl jen jeden z problémů. Těch pár starousedlíků, kteří dodnes žijí v horách, zde pochopitelně musí využívat k vynášení zásob pomoc dobytka, ať už koní, či oslů. Přirozeně tak byla stezka poměrně hojně poseta jejich exkrementy. Tedy spíš bych řekl, že byla po celé délce totálně zesraná. Nejprve jsem se snažil koblihám na zemi vyhýbat. Brzy jsem však naznal, že je to marné. Společně s bahnem a vodou tvořila zvířecí hovna jednu velkou směs, a tak mi stejně nezbylo než se probojovat vzhůru i skrze tento „fekální guláš“. Nakonec jsem dosáhl prvního úspěchu. Prodral jsem se do výšky dva tisíce devět set metrů, kde stálo to, co kdysi bylo chatou s názvem Estambul. V časech minulých zřejmě tato chata poskytovala nějaké občerstvení a nocleh pro dobrodruhy mířící do vysokohorských poloh, avšak špatná dostupnost a zdejší tvrdé podmínky si vybraly svou daň. Chata je dávno opuštěná a dnes dobrá už maximálně na nouzové přespání na podlaze ve třech pokojích s rozpadající se střechou. Je jen otázkou času, kdy ji okolní vlivy srovnají se zemí úplně.

Cesta k vrcholkům And v Los Nevados nejprve vede skrz hustou džungli.

Na tomto místě jsem se musel rozhodnout, zda tady strávit noc, či pokračovat dál. Další chata odsud byla vzdálená jen necelé tři kilometry. Jenže nepředvídatelné podmínky a nadmořská výška činily odhad času, potřebného pro dosažení další boudy, značně nepřesným. Přesto jsem se však rozhodl jít dál. Zde jsem byl totiž stále uprostřed džungle, což mi zrovna dvakrát nesvědčilo. Vysokohorská krajina okolo by mi byla mnohem příjemnější, a především proto jsem hodlal pokračovat ve výstupu. Co si budeme nalhávat, měl jsem prostě trochu strach tady přespat. V okolní džungli se mohlo pohybovat cokoliv. Sotva jsem se vydal na cestu, potkal jsem hned za první zatáčkou skupinku lidí, která byla na sestupu. Navazujeme rozhovor v angličtině, když tu si zřejmě jeden kluk ze skupinky všímá českého nápisu na mém triku. „Ty jsi z Česka?“ slyším zcela neočekávaně z jeho úst. „Ty vole, to si děláš prdel, ty seš Čech?“ vysypu ze sebe překvapeně, leč se zřetelným úsměvem na rtech. Podáváme si ruce a dáváme řeč. Potkat krajana je obzvlášť tady v horách velice příjemné a zároveň absolutně neuvěřitelné. Na dlouhé rozhovory ovšem není prostor. Skupinka jde s průvodcem až dolů do vesnice a taky je pěkně tlačí čas. Stejně jako mě. Především si navzájem vyměňujeme informace o trase. Nakonec si popřejeme hodně štěstí a míříme každý svou cestou. Přiznám se, že mě hrozně lákalo otočit se a dát si dole ve vesnici s krajanem pivo. Vždyť jak dlouho to zase bude trvat, než budu moci použít svůj rodný jazyk? Ale bohužel. Cena za splnění velkých snů je vždy neúprosná. Přesto je však třeba říct, že svět je skutečně velice malý a ani v Kolumbii o náhody není nouze.

Začíná nejhorší pasáž. Sil už není mnoho. Tělo dnes navíc nefunguje zdaleka tak, jak má a jak bych si já sám představoval. Čas nelítostně letí. Stmívá se. Už vím, že k další boudě to za světla nestihnu. Ale dojít tam musím. Snažím se přidat do kroku, ale zadýchávám se. S nadmořskou výškou jsem nikdy příliš velký problém neměl. Dokonce i na vrcholu Mont Blancu se mi dýchalo podstatně lépe než nyní. Tady je totiž podstatně horší a náročnější terén. Namísto plynulého pochodu mě neustále zdržuje vytahování nohou z bahna. Značně mě to ubíjí a má frustrace roste. Takový pochod je psychicky velice únavný. A psychika je u mě věc zásadní. Projevilo se to mnohokrát v minulosti, kdy jsem kvůli tomu opakovaně „zkratoval“ a sám sobě „nasral na hlavu“. Projevovalo se to i nyní na mé fyzické kondici. Ta šla totiž ruku v ruce s mým duševním rozpoložením. Ne, dneska to zkrátka nebyl můj den a já jsem to moc dobře cítil. Jenže tady mi nezbývalo nic jiného než pokračovat. Zdálo se to nekonečné a já opravdu myslel, že to nikdy neskončí. Byl to souboj o každý metr. Ale opakovaný pohled na GPS mi prozrazoval, že se blížím. „Zbývá posledních sto výškových metrů,“ prozrazoval přístroj a blížící se cíl mě vyhecoval k závěrečnému náporu. Poslední zatáčka a světlo čelovky dopadlo na zdi nějakého objektu. I ve světle baterky bylo vidět, že je to pořádná chata. Jak se posléze ukázalo, s obrovskou kuchyní a snad šesti pokoji. I ona, stejně jako její níže položená sestra, už zaplatila daň za svou odlehlou polohu. To je mi teď ale fuk. Vybírám si pokoj s nejlepší podlahou a ihned po večeři upadám do hlubokého a nutno podotknout že zaslouženého spánku.

Jenže onen spánek neměl dlouhého trvání. Stará a opuštěná budova pro mě není ideálním místem k noclehu. Je sice dobrá jako úkryt před deštěm, ale silný andský vítr se během noci průběžně proháněl po střeše či lomcoval dveřmi. Podezřelé zvuky se zkrátka střídaly jeden za druhým. To v osamoceném člověku, vysoko v horách, vždy vzbudí nějakou tu pochybnost. Spánek tak střídalo bdění a ráno jsem byl všechno, jen ne odpočatý. Zlatý nocleh ve stanu, jen co je pravda. Nebyl ale čas litovat se, potřeboval jsem pokračovat k osamělému ostrůvku civilizace ve zdejších horách – chatě La Escuela. Ta jako jedna z mála vydržela díky rodině, která zde žije, až do dnešních dní. Plní funkci jak ubytovací, tak stravovací. Sotva jsem vstoupil do dveří, už mi paní domácí cpala do ruky kafe. Ach, bůh jí žehnej! Přesně tohle jsem po mizerné noci potřeboval. A jakmile jsem kladně odpověděl na otázku, zda budu jíst, vrhla se k plotně. Netrvalo dlouho a na stole mi přistál talíř plný až po okraj. Na něm byla kombinace snad všeho, co se v domě našlo. Musel jsem vypadat opravdu bídně. Rýže a čočka s cibulkou a okurkou, k tomu zeleninová placka, jejíž chuť by se nejvíce dala přirovnat ke smažené cuketě, a pořádně do křupava opečený flák slaniny. K tomu řádně přeslazený čaj, abych měl dostatek energie na další cestu. Přecpal jsem se téměř k prasknutí a během jídla jsem stihl prozkoumat dva plakáty s cenami jídla, ubytování a tak podobně. Jeden byl v angličtině, druhý španělsky. Potvrzoval to, co se obecně traduje – že Jihoameričané se občas snaží gringa ve své zemi „natáhnout“. Anglicky psaný plakát měl totiž vyšší ceny než ten španělský. Jak jsem se však přesvědčil vzápětí, ceny jsou asi přidělovány také na základě osobních sympatií. Osamělý tulák jako já zřejmě vzbuzuje soucit, a tak jsem nejen dostal nižší cenu, ale i pár karamelek s sebou.

Uběhla téměř hodina, než jsem našel správnou cestu. Terén zde byl dost nepřehledný a všemožných cestiček bylo na můj vkus až příliš mnoho. A co teprve na můj orientační smysl. Tedy spíš orientační nesmysl. Když jsem konečně nabral ten správný směr, brzy jsem našel chatu srovnanou se zemí. Byla to jedna z mnoha, které zde byly vybudovány v prvních letech existence národního parku a měly být součástí programu na přilákání turistů. Tento plán ovšem evidentně nezafungoval. Rozlehlé a špatně dostupné hory nejsou pro turisty velkým lákadlem. Zbytky základů a pár plechů a trámů na zemi toho byly jasným důkazem. Energie získaná z vydatného jídla se začala projevovat. Jako by mě polila vlna energie a já uháněl jako o závod. Brzy mi byl odměnou vrcholek Alto de Boquerón. Se svou výškou 4 033 metrů byl mou první čtyřtisícovkou v Jižní Americe a třetí nejvyšší horou v mém životě. V tu chvíli mnou cloumala obrovská radost. Za pár měsíců se však pro mě taková výška měla stát naprosto bezvýznamnou. Blížil jsem se do dnešního cíle – k vysokohorským termálním pramenům. Ty zde vznikly důsledkem sopečné činnosti. V blízkosti stojí další chata. Vypadá obydleně, nikoho však nevidím. Hledám, zkoumám a křičím. Ale odnikud se nic neozývá. Až při pokusu o otevření jedněch dveří se zevnitř ozve podrážděný hlas. Urychleně mizím. Jsem ale bez šance. Dědek, který ještě před chvílí očividně tvrdě spal, je na nohou. Řádí jako pominutý a haleká na celé Andy. Jakákoliv snaha mu cokoliv vysvětlit je marná. A tak se takticky vzdaluji a stavím si stan mimo jeho dohled.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy 10 000 kilometrů pěšky Jižní Amerikou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.