Přeložil Milan Lžička

THE KREMLINʼS CANDIDATE

Copyright © 2018 by Jason Matthews

Translation © Milan Lžička, 2021

ISBN 978-80-242-7272-6

Věnováno Zsu Zse,

jelikož vždycky ví co a jak

Žárlivé a nesnášenlivé oko Kremlu v zásadě rozlišuje pouze vazaly a nepřátele a sousedé Ruska se musejí smířit s tím, že nechtějí-li být jedněmi, budou těmi druhými.

I kdyby bylo Rusko sebevětší a sebemocnější, neustále bude mít pocit ohrožení. I když si připadá slabé, vzteká se a zastrašuje, aby zakrylo svou zranitelnost. V tomto smyslu Putinova politika i názory do značné míry odpovídají historii země a dědictví ruských carů.

George Kennan

PROLOG

Hotel Metropol

Září 2005: Přes veškerou okázalost sametových tapet a zlaceného zařízení hotelu Metropol se na závěsy lepil a do koberce zalézal puch Moskvy, odér přiboudliny, vařené kapusty a zmožené vaginy.

Čtyřiadvacetiletá poručice Dominika Jegorovová ze Služby vněšněj razvědky neboli SVR, ruské zahraniční zpravodajské služby, stála jen ve spodním prádle (černé krajce od Wolforda z Vídně) nad nahou ženou na posteli, která chrápala na zádech a z otevřených úst jí vykukoval zlověstně vyhlížející řezák. Ta Američanka – jmenovala se Audrey – ráda hryzala. Dominika si v kouřovém zlaceném zrcadle prohlížela fialový kousanec ve tvaru půlměsíce na svém rameni, v němž se zřetelně rýsoval nepravidelný vrub Audreyina křivého zubu.

Postel z devatenáctého století, pocházející z Pavlovského paláce v Petrohradu, se pyšnila nadýchaným rokokovým baldachýnem, zdobeným vodopády zatuchlého saténu a vybledlými hedvábnými šňůrami. Na zmuchlaném prostěradle pod Audreyiným vysokým kostnatým tělem se doširoka rozpíjel tmavý vlhký flek. Kromě kousanců byly prve taky ke slyšení hrdelní skřeky, jaké vydávají spíš kanci v houštinách smolenské lovecké obory. Takovým, co v posteli řvou jako Audrey, se ve škole volavek říkalo chrochtalové.

Podobné hlasité projevy ovšem nemohly volavku vyvést z míry. Volavky byly státem cvičené kurtizány, které si v oprýskaném zámečku na řece Volze, tajné 4. státní škole, osvojovaly umění sexuální špionáže – erotických nástrah, tělesného vydírání, mravního kompromitování –, a to s úmyslem naverbovat povolné lidské cíle jako tajné zpravodajské zdroje, cíle, které se nechaly vlákat do záludné milostné léčky SVR, zvané polovaja zapadnja.

Dominika si znova prohlédla koňský kousanec na rameni. Suka, mrcha. Jak strašně roli volavky nesnášela, jak hluboko klesla. Ještě před dvěma lety se jí otvíral celý svět. Měla namířeno k dráze budoucí primabaleríny v Bolšom těatre, jenže potom jistý sok zlomil Dominice nohu, čímž jí ze dne na den ukončil bezmála dvacetiletou baletní kariéru, a od té doby navíc lehce kulhala. Následující rok byl děsivým sestupem do tenat nemravnosti. Aby umožnila churavějící ovdovělé matce nadále bydlet ve státním bytě, nechala se strýcem – tehdejším náměstkem ředitele SVR – přinutit ke styku s mužem, odporným oligarchou, kterého chtěl prezident Putin nechat zlikvidovat.

Aby ji strýc Váňa po atentátu umlčel, velkoryse ji nechal přijmout do Andropovova institutu zvaného „Les“, akademie SVR pro zahraniční špiony, kde Dominika ke svému úžasu zjistila, že má pro tuto práci přirozené vlohy, a tak doufala, že ji čeká nová budoucnost, služba rodině, vlasti, v úloze zpravodajské důstojnice. Do karet jí hrála plynná francouzština i výtečná angličtina, které si osvojila v domácnosti překypující knihami a hudbou. Nechyběl jí um, nápady, obrazotvornost ani vysoká očekávání pro terénní operace v cizině.

Ach, jak byla prostodušnaja, bezelstně naivní! Tajná služba, Kreml i Novorossija, Putinovo Nové Rusko, byly stále hájemstvím mužů, konkrétně siloviků, nohsledů z okruhu nového modrookého cara Vladimira Vladimiroviče. Tihle křiváci si přisvojili ruské národní dědictví a pokryli celou zemi tak tlustým příkrovem korupce, že pokud člověk nebyl zrovna miliardář šéfující energetickému monopolu Gazprom, pak byl Moskvan, který si mohl dovolit maso nanejvýš třikrát týdně. Silovici byli dědici šedých kardinálů, sklerotických členů starého sovětského politbyra, kteří kvůli své neschopnosti nechávali sovětské Rusy sedmdesát let hladovět stejně nesmiřitelně, jako tahle nová klika nechávala posledních dvacet let hladovět současné Rusy kvůli své hrabivosti.

Po absolvování školy s vynikajícím prospěchem se Dominika Jegorovová mohla těšit z význačného úspěchu: jako jedna z mála žen se vypracovala na operupolnomočennovo, operativního důstojníka SVR. Jenže tento zdánlivě sladký plod úspěchu se jí v ústech změnil v popel, když ji strýček Váňa poslal do 4. státní školy, institutu kontrašpionáže v Kazani na březích Volhy, jinak též známého jako škola volavek, kde se ženy za ustavičného, neúprosného a neodvratného ponižování učí, jak se stát Putinovými prostitutkami. Ve škole volavek zemřela část Dominičiny duše – jiné ženy tam zemřely doslova, sebevražda nebyla mezi těmito nešťastnicemi ničím výjimečným. Odumřelé části v Dominičině nitru nahradilo běšenstvo, nepolevující naštvanost na systém a kypící zášť vůči podchalimi, patolízalům obklopujícím svého mlčenlivého vladaře.

Byla odhodlaná uspět. Když se ze školy volavek vrátila do Moskvy, splnila si domácí úkol a sama identifikovala cíl pro svedení: zakřiknutého francouzského diplomata, jenž nechal manželku doma a jehož dospělá dcera pracovala v Paříži na jednom z odborů francouzského ministerstva obrany, který měl na starost jaderné zbraně. Dominika věděla, že ten muž propadá jejímu kouzlu a že dceru požádá, aby papínkovi prozradila veškerá francouzská atomová tajemství, která bude chtít Dominika odhalit. Šlo o snadné svádění – a ne tak docela nepříjemné, jelikož to byl osamělý, slušný chlap. Rozdíl byl v tom, že tady už se jednalo o skutečnou operaci. Potenciální zpravodajská žeň pro SVR by neměla obdoby.

Svádění však probíhalo až příliš hladce, Dominičini pupkatí šéfové zahořeli závistí, a proto záměrně a ze zlomyslnosti verbovku narušili a Francouze vylekali. Ten pak svoje flirtování nahlásil na vlastní ambasádě, načež ho poslali domů. Akce zkrachovala a Jegorovová, modrooká povýšenecká absolventka akademie, byla odkázána do patřičných mezí. Starostlivému strýčku Váňovi se jí zželelo a nechal se slyšet, že jí nabídne opravdovou operaci, něco pořádného, něco ještě lepšího, protože ji odvelí do ciziny – prý do kouzelného Finska. To už se mi zamlouvá víc, pomyslela si Dominika. Skutečná operační mise. Ale ještě předtím jeden menší úkol, zabere sotva tři hodiny, řekl jí strýc s úsměvem. Sveď Američanku v hotelu Metropol. Nastraž pro službu poslední milostnou past a pak se sbal a pojedeš do Helsinek. Úplně naposledy, pomyslela si tehdy.

Podporučice amerického námořnictva Audrey Rowlandová přijela na studijní pobyt do Moskvy už před týdnem se skupinou studentů vyšších ročníků Národní válečné fakulty s cílem sledovat ruskou „bilaterální geopolitiku“, ať už se tím myslelo cokoli. Jak bylo obvyklé u každé oficiální návštěvy Ruska, začali pracovníci SVR po obdržení žádostí o studentská víza už několik měsíců předem pátrat, pročesali otevřené databáze a od tajných zdrojů v Pentagonu si vyžádali životopisy a posudky tuctu studentů fakulty, kteří měli za šest týdnů přicestovat do Moskvy. Takovéto lustrování představovalo standardní postup: pátrači SVR se podobali trpělivým vlkům na úbočí, kteří pozorují koňské trojspřeží vezoucí opilé kulaky a čekají, jestli ze sání někdo v bezvědomí nevypadne do závějí a oni se nedočkají čerstvého masa.

Jejich bystrozrak upoutal zejména jedinečný profil ppor. Rowlandové. Analýza subjektu ukázala, že Rowlandová získala na Kalifornské technice doktorát z pokročilé fyziky elementárních částic, narukovala k americkému námořnictvu a bez potíží absolvovala důstojnickou školu, kde si už záhy získala pověst ctižádostivé osoby, která se jednou dozajista vypracuje mezi vysoké šarže. Z důstojnické školy Audrey zamířila na oddělení elektromagnetiky v NVL, Národní výzkumné laboratoři amerického námořnictva ve Washingtonu.

V ukradeném tajném technickém zpravodaji NVL se Rusové dočetli, že už v prvním čtvrtroce svého působení ohromila Audrey Rowlandová zkušené vědce monografií o rozptylu tepla v experimentálním námořním pulzním dělu MJ64. Tato informace vzbudila v ruských zpravodajských kruzích značnou pozornost – americká technologie pulzního děla patřila k prvořadým špionážním zájmům ruského námořnictva. Hrozba projektilu vystřelovaného elektromagneticky rychlostí 2200 metrů za sekundu bez použití střelného prachu a neomylně přesného i na vzdálenosti přesahující 150 kilometrů ruské námořní velení značně znepokojovala. Americké námořnictvo to vyjádřilo i na jiném příkladu: střela z pulzního děla vypálená z New Yorku by dokázala přesně zasáhnout cíl ve Filadelfii za necelých třicet sedm vteřin.

Jelikož Rowlandová představovala potenciálně atraktivní subjekt, vynaložilo se mimořádné úsilí s cílem získat o ní informace, jimž se ve světě špionáže říká údaje o životním stylu a osobním životě. Další podrobnosti dodal ruský nelegál pracující jako administrativní zaměstnanec Kalifornské univerzity v Irvine, který měl přístup do jistých důvěrných databází jak na univerzitě, tak v místních policejních systémech. V přestrojení za pracovníka řešícího zaměstnanecké spory vyslechl i sousedy, bytné a jednu bývalou spolubydlící z Kalifornské techniky. Výsledky byly pozoruhodné: Rowlandová byla samotářská, odtažitá a měla slabost pro margarity – už po dvou obvykle odpadla. Pod zdánlivě stydlivým zevnějškem se skrývala vysoce soutěživá povaha. Kolovaly nelichotivé historky o jejím obsedantním chování v učebně i laboratoři. A pak narazili na zlatou žílu: její otec – sám námořní pilot – byl násilník, přičemž byl ve hře i možný sexuální podtext, a během studií na vysoké se v jejím životě nevyskytl jediný muž. Vše mělo údajně vyvrcholit blíže neupřesněným znásilněním na schůzce, ačkoli o tomto incidentu neexistoval žádný oficiální záznam. Cudná panna, do fyziky zažraný androgyn, anebo žena, co dává přednost dovoleným na egejském ostrově Lesbos? Pokud by platila poslední varianta, naskýtala se možnost zkusit na ni během pobytu v Moskvělesbionáž. Pátrači neopomněli uvést, že kdyby se o jejích sklonech vědělo, rozhodně by ji navzdory současnému procesu liberalizace v americkém námořnictvu na důstojnickou školu ani vojenskou fakultu nepřijali. Šlo o jakousi tajnou slabinu.

Ppor. Rowlandová měla přes týden poznávat krásy Moskvy, přičemž spolu s dvanácti spolužáky a profesorkou/gardedámou bydlela v hotelu Metropol. Vše se doneslo na vyšší místa – dozvědělo se to americké oddělení SVR, pak FSB neboli Feděraľnaja služba bezopasnosti Rossijskoj feděracii, domácí bezpečnostní služba, a poté i GRU, Glavnoje razvědyvatěľnoje upravljenije, vojenská zahraniční zpravodajská služba Generálního štábu Ruské federace. Obvyklé dětinské handrkování těchto složek o to, která z nich si vezme Rowlandovou na paškál, utichlo, když Kreml rozhodl, že každá z organizací sehraje svou roli: FSB se postará o ostatní studenty a gardedámu, agentka SVR nastraží milostnou past a GRU kořist vytěží. Pokud šlo o vlastní naverbování ke spolupráci, měl se ho ujmout kremelský specialista, jemuž se přezdívalo Doktor Anton. Tohle jméno nevěstilo nic dobrého.

Během týdenního pobytu v Moskvě si pozorovatelé FSB se zájmem povšimli, že ppor. Rowlandová si po večeři v hotelu Metropol dopřává ve zdobném baru Šaljapin víc než jednu vodku, pak vždy všem popřeje dobrou noc, nakonec se pokradmu vrátí a pije ještě dlouho poté, co její spolužáci odejdou na kutě. Pohledný voron (krkavec, mužská obdoba volavky) jménem Sergej, vycvičený u SVR, dostal za úkol seznámit se s tou kostnatou čahounkou, nosící ke krku upnuté svetry, neprůhledné punčocháče a praktickou obuv bez podpatků, což ostře kontrastovalo s obvyklou hotelovou záplavou melounových poprsí, průsvitných blůzek a třpytivých lodiček značky Jimmy Choo, okouzlit ji a nakonec i dostat do postele. Když po dvou večerech Sergejových pižmových pokusů o svádění začalo být zřejmé, že před stykem s mužem by Rowlandová dala přednost průzkumu ženského klína, nařídili operativci okamžitou změnu plánu. Čas se krátil a SVR i GRU se bály, aby jim Rowlandová neproklouzla mezi prsty.

Její dělo formuljar, operační spis, hodil Dominice na ošoupaný kovový stůl v ústředí SVR ve čtvrti Jaseněvo na jihozápadě Moskvy přezíravý sekční šéf, který byl samá bradavice. Řekl jí, ať si ho přečte, jde domů, převlékne se do něčeho průsvitného, v devět večer ať se dostaví do Metropolu a Američanku zkompromituje. V Dominice bouchly saze a vypasenému vedoucímu opáčila, ať si jde do Metropolu sám, jelikož dotyčná nejspíš ocení každou píču (v ruštině to vyznělo o poznání šťavnatěji).

Čtyři minuty nato Dominice zavolal strýček Váňa, jako by snad rozhovor vyslechl přes mikrofon v její kóji, a ubezpečil ji, že půjde o poslední podobný úkol – od nynějška bude operační důstojnicí působící v Helsinkách, už žádné milostné povinnosti volavky. „Přijmi ten úkol, prosím, neodmítej mě,“ naléhal na ni Váňa a v hlase mu najednou zaznívala nervozita. „Totéž by ti řekla i matka.“ Překlad: Řiď se rozkazy, jinak se tvoje matka i přes revmatickou artritidu a zúžení páteřního kanálu ocitne na chodníku, ještě než udeří pravá moskevská zima.

Za čtyři hodiny Dominika, pod jazykem tabletku diazepamu, lehkého psychofarmaka, fasovaného volavkami, usedla v baru Šaljapin vedle Audrey Rowlandové, která kalným zrakem úkosem pokukovala po starožitném osmanském náhrdelníku, jenž Dominice visel na krku a jehož tepané stříbrné přívěsky jí chřestily v hlubokém výstřihu.

„Obsluha v tomhle baru není zrovna dokonalá,“ prohodila Audrey. Zjevně předpokládala, že Dominika ovládá angličtinu. „Myslela jsem, že je tenhle hotel pětihvězdičkový.“ Stála před ní prázdná sklenka.

Dominika se k ní naklonila a spiklenecky zašeptala: „Rusové sem tam potřebují trošku popostrčit. Toho barmana znám, občas bývá maličko zatvrzelý, uprjamyj – jak my říkáme, jako mezek.“ Audrey se zasmála a sledovala, jak Dominika objednává dvě vychlazené vodky, které dostaly okamžitě a s velkou úctou. Audrey si barmana nevšímala, jedním hltem do sebe vodku obrátila a se ztěžklými víčky si Dominiku prohlížela. Nemohla tušit, že barman i tři další hosté jsou z odboru KR, že jde o pracovníky kontrarozvědky kontrolující, jestli někdo z protistrany tajně nesleduje, jak Dominika vysokou Američanku zpracovává. Vzduch v baru byl čistý, Audrey byla sama.

Dominika nemusela nijak zvlášť tlačit na pilu. Stačila zběžná legenda – krycí historka –, že pracuje jako úřednice, která si ze svého platu může dovolit popíjet v Metropolu nanejvýš jednou měsíčně. Vykládala vtipy o ruských mužích, nenápadně hovor směrovala, kam potřebovala, tu a tam chytila Audrey za zápěstí, aby navodila tělesný kontakt – všechno jak vystřižené z manuálu volavek. O Audreyinu práci ani kariéru u námořnictva Dominika schválně nejevila žádný zájem. Vyzvídat ani nebylo nutné – ukázalo se, že Audrey je zahleděná čistě sama do sebe a ráda o sobě mluví. Nejspíš je narcistická, u ní to musím hrát přes ego, pomyslela si Dominika a s očima navrch hlavy a nelíčeným zájmem se jí zeptala, jaké to je doopravdy v jejím rodném San Diegu. Audrey prohlásila, že je jediným potomkem otce námořního pilota a mlčenlivé matky (tyhle životopisné údaje stály i v jejím spisu u SVR), načež obšírně líčila, že vyrůstala na kalifornských plážích jako mrštná surfařka, o čemž ale Dominika dost pochybovala. Audrey byla unmik, milovnice fyziky, a taky na to vypadala. Po třetí vodce Dominika zvážněla a kývla bradou k barmanovi.

„Rusové. Bacha na ně. Nejenže jsou zatvrzelí, ale taky většinou šmejdi,“ prohodila. Postupně z ní Audrey celý příběh vypáčila, přestože ho Dominika zprvu naoko odmítala vyprávět. Otřela si oči koktejlovým ubrouskem s vyraženým písmenem „M“, logem zdejšího hotelu, a nakonec Audrey pověděla o zrušeném zasnoubení s přítelem, který jí zahýbal s pokladní pracující v obchodním domě GUM na Rudém náměstí, což byl naprostý výmysl.

„Byla to taková kurvička s vlasy obarvenými na fialovo, která se čerstvě přistěhovala z venkovské oblasti – z nějakého příšerného vidlákova, jak se říká u vás,“ líčila Dominika. „Dva roky jsme byli zasnoubení, a ze dne na den bylo po všem.“ Audrey hladila Dominiku po ruce, jak ji záletnost bezejmenného snoubence dopálila. „Udička“ vždy působila věrohodněji, když se vše opepřilo nepatřičně konkrétními detaily, jako byly ty obarvené vlasy (číslo 87, „Puškinovy povídky podněcují obrazotvornost“, zněl příslušný slogan, jeden z desítek, které se ve škole volavek musely memorovat a jež ilustrovaly zásady špionážní práce).

Audrey se Dominice dívala do očí, teď už s očekáváním a náruživostí. Ta historka Audrey rozjitřila jen o maličko míň než vysoko posazené lícní kosti a smyslné rty krasavice s kaštanovou hřívou, která vedle ní popotahovala. Když se shodly na tom, že jsou všichni chlapi svině, a připily si na věčnou solidaritu mezi ženami, prohlásila Audrey zastřeným hlasem, že by chtěla Dominice ukázat svůj hotelový pokoj. Dominika ji elegantně přiložila prst na rty a zašeptala, že by se místo do Audreyina pokoje mohly vkrást do honosného Jekatěrinina apartmá ve čtvrtém podlaží – její sestřenice prý v hotelu pracuje jako pokojská a má univerzální klíč. Audrey se celá zachvěla očekáváním a popadla svůj svetr. Ani hluboké znalosti elektromagnetismu ji bohužel nedokázaly varovat, že nad její hlavou číhá zakřivený ocas štíra.

Apartmá bylo velkolepé, celé zářilo zlatou a zelenou barvou a na oválném čajovém stolku od Fabergého v koutě pokoje stál impozantní samovar z červené mosazi. Prohlížely si vybavení i jedna druhou. Žádná z nich ani nemukla. Dominika věděla, že milostná past záhy sklapne. Naoko zírala na fresky dovádějící na barokním klenutém stropě, když vtom k ní Audrey – už celá rujná – přistoupila, položila jí ruce na prsa a ústy se k ní přisála. Dominika jí polibek opětovala, pak se pomalu odtáhla, usmála se, nalila dvě sklenky šampaňského z kbelíku s ledem, stojícího na divanu (do Audreyiny flétny nenápadně hodila tabletku nitrazepamu, aby se uvolnila), a přistrčila jí stříbrnou mísu pečeňje, pocukrovaného ruského sladkého pečiva, naskládaného do vysoké sněhové pyramidy, a sama si jeden kousek vzala. Audrey vůbec nepostřehla tu nesrovnalost, že kromě univerzálního klíče jim Dominičina sestřenice pokojská zřejmě zajistila i drahý šampus a lahodné cukroví.

Sledovat, jak Dominika svými rovnými bělostnými zuby ukusuje pečivo, bylo na Audrey příliš. Její pec už byla rozpálená doruda, a tak rozechvělými prsty ometla Dominice z malých černých šatů moučkový cukr a ze salonu ji odtáhla do ložnice. Následujících třicet minut snímala čtveřice dálkově ovládaných infračervených objektivů (spolu s přidruženými mikrofony COS-D11), skrytá v ozdobných lištách s rostlinnými motivy v každém rohu stropu a disponující rozlišením 29 megapixelů. Přenášený obraz digitálně zaznamenával technický tým SVR ve zvláštním kamrlíku na hotelové chodběo pár dveří dál. Dva zpocení technici, nespouštějící oči z monitorů, záběry zpracovávali a šifrovali a okamžitě je živě posílali k posouzení do kremelských kanceláří několika příslušných ministrů – bez výjimky šlo o bývalé zpravodajce a prezidentovy přátele – o půl kilometru dál na opačné straně Rudého náměstí. Sledovat tenhle živý přenos bylo rozhodně lepší než si prohlížet Brazilky v bikinách na stránkách časopisu National Geographic.

Vytáhlá šedá myš Audrey, která byla samá pánevní kost a hrudní koš, měla tvář podobnou fretce a světlehnědé vlasy s pážecím sestřihem, jaký byl naposled k vidění v němém francouzském filmu Utrpení Panny orleánské z roku 1928, představovala gordický uzel provinilé vášnivosti, tápavé nemotornosti a anorgasmie, spolu se sklonem zkropit při marné honbě za stále unikajícím vyvrcholením postel. Zaplaťpánbůh, pomyslela si Dominika, nic složitého. Bez většího úsilí se dokázala vyhnout aktivní účasti, místo toho zaujala úlohu masérky a provedla tuhle kostnatou vyzunu čtyřmi fázemi tělesného vzrušení – ve škole se nazývaly mlha, vánek, hora a vlna – s cílem probudit v ní, jak říkaly instruktorky, maleňkoje suščestvo, onu malinkou bytůstku, na což po třiceti rozechvělých minutách opravdu došlo, na první slastnou křeč vyvolanou nečekaným využitím žebrované pogumované rukojeti Audreyina hřebenu (číslo 89, „Modlitba u zadního oltáře chrámu Vasila Blaženého“).

S očima navrch hlavy se vzdychající Audrey vztyčila na matraci jako upírka vstávající z rakve, popadla Dominiku kolem krku, zaryla jí do ramene zuby a užila si extatickou jízdu několikanásobného orgasmu jako čarodějka na koštěti, která vyletěla z hotelu, vznesla se nad zdi Kremlu, minula okno ložnice prezidenta Putina a obkroužila hvězdu na vížce hotelu Ukrajina dvě stě metrů nad arbatským ohybem řeky.

Tohle by mělo náboráři z GRU k naverbování stačit, pomyslela si Dominika s technickou suverenitou, když Audrey celá zadýchaná klesla na záda, a přehodila jí přes rozechvělé lůno ručník.

Zaplaťpánbůh, že to bylo naposled, řekla si v duchu, a že už tohle nemusím dělat. Helsinky budou jako sen. Ještě nemohla tušit, že má na jednu stranu pravdu a na druhou se mýlí.

Audrey se pomalu vzpamatovávala z benzodiazepinového čtyřorgasmového kómatu – hlavu měla překvapivě čistou, stehna ulepená a roztřesená. V souladu se služebními postupy volavka vždy vyklouzla z místnosti, jakmile do ní vešel náborář, a tak se kolem něj Dominika protáhla na chodbu, aniž by mu odpověděla na zdvořilé pokývnutí. Audrey její odchod ani nepostřehla a stejně tak netušila, že se tímto Dominičina úloha svádivé volavky uzavřela. Pro Audrey zůstane ona neznámá jen blednoucí vzpomínkou – Venuší s modrýma očima a hřebenem v ruce –, byť natrvalo zvěčněnou na digitální nahrávce.

Audrey nevěděla ani to, že oním kremelským verbířem je proslulý doktor Anton Gorelikov, padesátiletý ředitel Putinova záhadného sekretariátu, tajemného úřadu v Kremlu s jediným pracovníkem – samotným Gorelikovem –, který řešil choulostivé strategické záležitosti velkého významu, například nedobrovolnou verbovku mladé důstojnice amerického námořnictva. Co do náboru spolupracovníků zaznamenal strýček Anton v průběhu let obrovské úspěchy. Když se Audrey dooblékla a vyšla ze zlacené koupelny, přičemž si dosud teplým hřebenem nervózně rozčesávala vlasy, měl Gorelikov, hovořící plynnou oxfordskou angličtinou, spoustu témat k hovoru. K výhrůžkám se uchyloval málokdy, raději místo toho racionálně diskutoval o výhodách spolupráce s ruskou rozvědkou, aniž by se zmiňoval o „nepříjemnosti“, k níž před chvílí došlo.

Seděli v salonu a Audrey cítila, že je zle, netušila ovšem jak moc. Byly dvě ráno.

„Nesmírně rád vás poznávám, Audrey,“ prohlásil uhlazeně strýček Anton.

Audrey si poposedla a podívala se na něj. Čišela z ní jistá škrobenost. „Odkud znáte moje jméno?“ divila se. „Kdo jste?“

Gorelikov nasadil úsměv, jímž zpečetil osud už stovkám vydíraných rekrutů. Audrey rozhodně neměla klidný hlas; zaslechl v něm neklamně kolísavý tón. „Říkejte mi, prosím, Antone,“ vybídl ji. „Vaše jméno znám díky tomu, že máte prvotřídní profil: před sebou skvostnou kariéru ve zbrojním výzkumu, vynikající vyhlídky na povýšení, vlivné učitele i mocné mecenáše, kteří vaši dráhu u námořnictva popoženou.“

„Odkud toho o mně tolik víte? Jaký subjekt zastupujete?“ vyzvídala Audrey, jelikož jí stále ne a ne svitnout.

Strýček Anton ponechal její otázky bez povšimnutí. „Pokud jde o ten kratičký románek, který jste dnes v noci prožila s onou dívkou z baru, raději o něm nebudeme mluvit – bude to tak lepší pro všechny zúčastněné,“ rozhodl. „Nesmírně obdivuji moudrost reforem podle zásady ‚Na nic se neptej, nikomu nic neříkej‘, které proběhly v americkém námořnictvu. Naše ruské vojsko je bohužel na tak liberální prozíravost příliš zkostnatělé,“ povzdechl si.

„Co to má s čím společného?“ podivila se Audrey, jejíž výjimečný mozek pomalu začínal chápat, která bije. Po zádech jí přeběhl mráz.

„Tíží mě jistá obava,“ řekl strýček Anton. „Mám strach, že pokud se o vašich sapfických radovánkách dozví veřejnost, téměř dozajista se ve vaší službě opět zhmotní staré institucionální předsudky a vy budete čelit riziku předčasného odchodu do výslužby za poloviční plat. To by bylo nespravedlivé a neférové.“ S předvídavým načasováním nasměroval Gorelikov dálkový ovladač na televizor v koutě salonu, na němž se začaly přehrávat přesně ty radovánky, o nichž mluvil, totiž záběry na Audreyiny nohy chvějící se ve vzduchu a cosi jako lemuří ocas, který jí vykukoval mezi hýžděmi. Audrey otupěle seděla v křesle a vše sledovala s kamennou tváří. Nenabídla tomu starému mazanému černokněžníkovi ani jediný náznak svého psychického rozpoložení, což bylo pozoruhodné – byla klidná, nevzrušená, povolná. Vzala si od něj cigaretu a zhluboka si z ní potáhla. Gorelikov věděl, že zvažuje důsledky. Dobré znamení.

Audrey důsledky skutečně zvažovala. Věděla, co se stane, jelikož absolvovala několik bezpečnostních školení právě o takových situacích. Zcela vědomě si je nebrala k srdci; podobné předpisy pro ni neplatí a platit nebudou. Mířila u námořnictva pořádně vysoko, na tohle neměla čas. Věděla ale, že je v bryndě: Rusové zosnují nějakou šarádu. Ta mladá Ruska se v slzách přihlásí úřadům a prohlásí, že byla donucena pořídit obscénní sexuální nahrávku, což znamenalo porušení přinejmenším půltuctu ruských mravnostních zákonů. Takový skandál by Audrey zničil kariéru, na niž se připravovala už na vysoké, v důstojnické škole i ve výzkumné laboratoři, tedy aby stoupala po žebříčku, aby předčila krutého otce, aby překonala to, čeho u námořnictva sám dosáhl, a aby si vydobyla výhody a prestiž admirálské šarže ve službě, která byla neproniknutelným hájemstvím sebestředně starostlivých mužů. Tohle všechno bude její, nic není důležitější. Její mozek fyzičky se konečně dovtípil.

„Takže mě zkrátka a jednoduše vydíráte, důstojnici amerického námořnictva.“ Audrey nedokázala z hlasu vytěsnit rozechvělost. Strýček Anton na výraz zděšení zvedl ruce.

„Má drahá Audrey,“ opáčil, „nic takového by mě ani ve snu nenapadlo. Už jen ta samotná představa je mi proti srsti.“

„V tom případě snad tedy budete mít dost slušnosti mi povědět, o co vám jde.“ Gorelikovovi neuniklo, že už teď dokáže Audrey rozkazovat jako admirálka.

„S radostí,“ přitakal. „Dost už bylo spekulací. Mám pro vás mimořádnou nabídku. Rád bych vám navrhl diskrétní roční spolupráci se vstřícně naladěným Ruskem v zájmu mírové globální rovnoprávnosti, vztah, který by byl výhodný pro obě země a pro všechny národy. Dvanáctiměsíční součinnost. Uvažte, prosím, že i vojenský výzkum si přece klade za hlavní cíl snahu předcházet válce, nebo ne?“

Nehnula ani brvou, on ale věděl, že mu naslouchá. Audrey zvažovala jeho slova. Svým způsobem měl pravdu. Její dlouhodobě trpící matka žila třicet let pod bezohlednou knutou panovačného manžela. Byla to laskavá duše a… nemanželské dítě šedesátých let, které tančilo na Woodstocku a věřilo v celosvětový mír, ve svět zbavený svárů, krutosti a zášti. Audreyin analytický mozek věděl, že věci jako pulzní děla v matčině rajském světě neexistují, neustále však měla na paměti její tichá slůvka pronášená v poklidných měsících před rozruchem, který nastal, když se otec vrátil ze služby na moři.

„Jenže jenom ze světového míru se vyžít nedá, že?“ vloudil se jí strýček Anton do myšlenek. Diskrétní spolupráce měla obnášet i hmatatelné, méně abstraktní výhody, například poradenský honorář, zahrnující měsíční „stipendium“, zahraniční bankovní účet vedený na falešné jméno, na který se budou pravidelně ukládat nemalé částky, a především školení o strategické námořní doktríně, konstrukci zbraní, globálních předpovědích, mezinárodně politických prioritách a ekonomických trendech připravovaná ruskými vojenskými experty, Severoamerickým institutem a odborníky z Kremlu. (Je ovšem pravda, že všechny zpravodajské služby využívají domnělá „školení“ svých spolupracovníků jako příležitost k tomu, aby z agentů vytáhly další informace, a přitom jim samy neprozradily nic zásadního.)

Díky takové pomoci by se Audrey Rowlandová stala u amerického námořnictva vycházející hvězdou vojenského výzkumu, zajistila by si povýšení, dohled nad celými vývojovými programy i teplé místečko v Pentagonu. Z takovýchto pozic lidé po skončení vojenské kariéry často míří do celostátní politiky – do Senátu, kabinetu, nebo i výš. Audrey odklepla na podlahu popel. Věděla, co je v sázce, jenže slibované odměny byly přesně těmi výhodami, po nichž toužila.

Gorelikov ji analyzoval vrstvu po vrstvě, jako když se na soustruhu obrábí dřevěný sloupek. Šlo o sociální narcistku s přebujelým egem, bytostnou kariéristku s hlubokou touhou po obdivu a současně absencí pochopení pro druhé, stejně jako tomu bylo u jejího otce. Žila v systému, který ji už z podstaty vytlačoval do role sexuální vyděděnkyně. Bývala nadanou doktorandkou se správně nastavenou hlavou a momentálně oslňovala nadřízené v NVL. Nebyla od přírody lehkomyslná ani impulzivní, a přesto v moskevském hotelovém baru balila ženské a zjevně přitom nedbala na neotřesitelné bezpečnostní zásady stanovené pro země, kde hrozí vysoká bezpečnostní rizika. Odarjonnosť a sebjaljubije, talent zkalený sebeláskou a navíc vláčející na krku těžké břemeno skrývané sexuality. U kandidáta spolupráce opravdu příhodný profil. Vzhledem k tomu, co o ní věděl, pochyboval, že by jeho nabídku odmítla a rozhodla se čelit následkům.

Audrey vyfoukla ke stropu dým a vzkypěla v ní naštvanost. „Díky za nabídku, Antone, ale strčte si ji do prdele,“ odtušila nevzrušeně, aniž se na něj podívala. Gorelikov byl nadšený – přesně na takovou odpověď čekal.

PEČEŇJE – RUSKÉ CUKROVÍ

Utřete máslo, cukr, prášek na pečení a vanilku. Přidejte mouku, sůl a nasekané mandle, aby vzniklo pevné těsto. Uválejte menší kuličky, poklaďte je na nevymazaný plech a pečte v troubě na střední teplotu, ale ne až dohněda. Ještě horké kuličky obalte v moučkovém cukru. Nechte vychladnout a znovu obalte v cukru.

1

Zrádce v jejich středu

Současnost. Plukovnice Dominika Jegorovová, ředitelka odboru KR, kontrarozvědného oddělení SVR, seděla na židli v kanceláři athénského rezidenta Pavla Bondarčuka a pohupovala nohou – pro ty, co ji znali, šlo o známku popuzené netrpělivosti. Bondarčuk, rovněž plukovník SVR, byl ředitelem rezidentury a zodpovídal za řízení všech ruských zpravodajských operací v Řecku. Formálně měl vyšší postavení než Jegorovová, jenže ona si za svou kariéru získala v Kremlu patrony a k tomu profesní pověst, která se v ústředí SVR šířila porcelánovým telegrafem (v drbech šeptaných výhradně na tamních toaletách): verbovky, výměny špionů, přestřelky. Tahle Juno dokonce na ostrůvku uprostřed Seiny v Paříži ustřelila nadřízenému na Putinův rozkaz temeno hlavy rtěnkovou pistolí. Kdo by se na tohohle drakona, oheň dštící saň, vytahoval se svou šarží? pomyslel si Bondarčuk, nervózní strašák s vysokým čelem a vpadlými tvářemi.

Ne že by vypadala jako saň. Jegorovové bylo něco přes třicet, byla štíhlá, měla útlý pas a nohy dosud osvalené z baletu. Kaštanové vlasy vyčesané na temeno rámovaly klasicky helénskou tvář s výrazným obočím, vysoko posazenými lícními kostmi a rovnou sanicí. Měla dlouhé štíhlé prsty a nenalakované, rovně zastřižené nehty. Nenosila žádné šperky, jen tenké náramkové hodinky na úzkém sametovém řemínku. I pod volnými letními šaty, které v tenhle jarní den zvolila, se Jegorovové neklamně rýsovalo skvostné poprsí velikosti 80D (na chodbách Jaseněva nevyhnutelný terč častých poznámek). To ovšem nebylo nic v porovnání s jejíma očima, které na něj upřela, když si všimla, že jí kouká na ňadra. Těmi kobaltově modrými zraky, které ani nemrkly, jako by Jegorovová druhým nahlížela do hlavy a četla si jejich myšlenky, což byl dost děsivý pocit.

Nikdo ovšem netušil, že Dominika Jegorovová skutečně dokáže odezřít, co si ostatní myslí. Mohly za to barvy. Už v pěti letech jí diagnostikovali synestezii a otec profesor i matka houslistka ji zapřísahali, že o tom nikdy nikomu nesmí povědět. A tak se to nikdo nedozvěděl. Díky synestezii viděla slova, hudbu i lidské nálady jako éterické barvy, vznášející se ve vzduchu. Byla to velká výhoda, když tančila balet a mohla vytáčet piruety mezi rudými a modrými spirálami. A ještě větší výhoda to byla v nenáviděné škole volavek, kde podle plynného mračna kolem mužovy hlavy a ramen dovedla určit vášnivost, chtíč i lásku. Když nastoupila do služby jako operační důstojnice, byla to hotová superzbraň, s jejíž pomocí odhadovala rozpoložení, záměry a klamy. Díky téhle schopnosti – jež byla požehnáním i prokletím – dovedla rozlišit červené a nachové odstíny věrnosti a náklonnosti, žluté a zelené tóny zášti a lenosti, modré barvy hloubavosti a vychytralosti a jedinkrát v životě i černá netopýří křídla čirého zla.

Bondarčukovi kolem ramen tepala žlutavá aura zbabělého byrokratického strachu. „V oblasti, za kterou zodpovídám, nemáte pravomoc spouštět jakoukoli operaci,“ prohlásil a nervózně si proplétal prsty. „Verbovat Severokorejce je dvojnásob riskantní. Nemáte ponětí, jak tyhle gijeny, tyhle hyeny, zareagují. Diplomatický protest, kybernetický útok, fyzické násilí – jsou prostě všehoschopné.“

Tohle neměla Dominika chuť poslouchat. „Hyenou, o níž mluvíte, je Ri Su-jong, akademik Ri, zástupce jaderného vědecko-výzkumného střediska Jongbjon v KLDR, tedy instituce, která usilovně pracuje na výrobě jaderné hlavice s cílem použít ji proti Spojeným státům. Potřebujeme uvnitř jejich programu zdroj. Díky čínské podpoře můžou Severokorejci v příští pěti letech vypálit raketu na Moskvu stejně jako na Washington. Anebo to snad vidíte jinak?“

Bondarčuk mlčel.

„Poslala jsem vám operační svodku. Ri už rok působí v MAAE, v Mezinárodní agentuře pro atomovou energii ve Vídni,“ pokračovala Dominika. „Nikdy neudělal jediný chybný krok, je neochvějně věrný Pchjongjangu, politicky spolehlivý. A zničehonic pošle dopis. Prý chce mluvit s Moskvou. Svědomí? Zoufalství? Touha přeběhnout? Uvidíme. Každopádně se uklidněte. Nemíníme ho k ničemu nutit, ozval se nám sám.“

„Kvůli tomuhle neznámému cíli jste bez jakékoli záruky úspěchu propálila dokonale utajený konspirační byt z mého seznamu,“ namítl Bondarčuk.

„Stěžujte si v Moskvě, pokud je libo,“ odsekla Dominika. „Vaši písemnou demarši osobně doručím řediteli a vysvětlím mu, že byste se se subjektem býval radši sešel otevřeně na ulici.“ Dominika pohupovala nohou, jako by to byla jehla šicího stroje. Ten chlap byl imbecil mezi dalšími imbecily ve službě. „Máme dva dny na to, abychom ho obměkčili. Tráví tady tajný víkend bez vídeňské ochranky. Ubytoval se v plážovém domku ve Voule s hospodyní a kuchařkou v jedné osobě,“ líčila.

Bondarčuk se opřel v otočné židli. „Ta takzvaná hospodyně, ta pětadvacetiletá rumunská studentka, není čirou náhodou taky na vaší výplatní listině?“

Dominika pokrčila rameny. „Patří k mým nejlepším. Už nám stihla poskytnout cenné poznatky o jeho krizi středního věku,“ odvětila.

Bondarčuk se zasmál. „Určitě vám poskytuje i jiné cenné poznatky. Vy volavky jste všechny stejné,“ zahrnul do oné množiny nepřímo i ji.

Dominika vstala. „Myslíte? Připadá vám, že jsme všechny stejné?“ otázala se mrazivě. „Je například žena, se kterou se stýkáte každý čtvrtek odpoledne, volavka z ústředí, co myslíte, pane plukovníku? Anebo jenom vaše řecká milenka? Poznáte to? A jestli se o mně ještě někdy vyjádříte jako o volavce, i vy zažijete krizi středního věku, ovšem v předstihu.“

Když Dominika odcházela, seděl Bondarčuk jako přimrazený v židli, jen kolem hlavy se mu chvěla žlutá aura.

Když Dominika dorazila do konspiračního bytu, bloumal ještě akademik Ri po každotýdenním pouličním trhu ve Voule, sluncem vybělené přímořské čtvrti Athén na jižním pobřeží, a nakupoval zeleninu, aby mu rumunská hospodyně Ioana mohla uvařit citronové masové kuličky s celerem, jaké dělávala její máma. Ani po roce, kdy si Ri užíval kulinářské požitky Vídně, se jeho vyhladovělý severokorejský jazýček nemohl nabažit masa, zeleniny a hutných omáček, proto mu Ioana po dva dny od chvíle, co tajně vyklouzl z Vídně a před dlouhým víkendem dorazil do Athén, vydatně vyvařovala.

„Máme to tady takové příjemně domácké,“ líčila Ioana, když si Dominika sundala sluneční brýle a vešla do malého pronajatého bytu v patře s nabílenými stěnami, mramorovými podlahami a posuvnými balkonovými dveřmi, otevřenými dokořán vlahému mořskému vánku. „Ten chlap je divný patron – trvá na oddělených ložnicích, odmítá masáže zad a nekouká na mě, když jsem jenom v kalhotkách. Nakoupí, já uvařím, pak umyje nádobí a celý večer se dívá na zprávy v angličtině. Úplně je hltá.“

Ioana Petrescová byla ostřílená volavka, vysoká a ramenatá, bývalá volejbalistka, která plynně mluvila anglicky, francouzsky a rumunsky a ruštinu ovládala na úrovni 4. Na univerzitě v Bukurešti vystudovala slavistiku. Většinu lidí neměla ráda – papaláše, důstojníky SVR a Rusy obecně –, ale Dominiku zbožňovala, jelikož to byla spolubojovnice, bývalá volavka, která se k ní chovala jako k sobě rovné. Díky tváři dácké bohyně si mohla Ioana na Západě vydělat jmění modelingem, jenže kvůli své zatvrzelosti dál pracovala jako volavka SVR pro Dominiku, jíž se jednou šeptem svěřila, že si nuance svádění v rámci patřičně zvládnuté milostné pasti užívá. Měla v sobě něco z dravce, díky čemuž ji měla Dominika ještě radši. Byla vnímavá, vzdělaná, prchlivá, neuctivá a skeptická. Dominika Ioanu ve službě chránila, záletné plukovníky a generály od ní držela na distanc a cenila si jejího bystrého odhadu na cíle. Obě ženy se spřátelily – Dominika měla v plánu ji nakonec z týmu volavek vytáhnout a umožnit jí pracovat ve službě nastálo v roli důstojnice.

„Nezmínil se, proč poslal ten dopis na vídeňskou rezidenturu?“ zeptala se Dominika. „Co chce? Chystá se přeběhnout?“

„Nechystám se přeběhnout,“ ozval se ode dveří hlas. Vůbec nepostřehly, že vstoupil. Ri Su-jong si nesl nacpanou igelitku, ze které vykukovaly řapíky celeru a listy pórku. Položil tašku na kuchyňský pult a posadil se do židle naproti ženám. Byl malý a subtilní, na sobě měl prostou bílou košili, kalhoty a sandály. Vlasy měl černé jako uhel, brunátnou kulatou tvář s vysoko posazenými lícními kostmi a drobným mateřským znaménkem na bradě, jako předseda Mao. „Předpokládám, že vaše kolegynětu zastupuje Moskvu, že?“ zeptal se Ioany. „Na jména se vyptávat nebudu.“ Otočil se k Dominice. „Vítejte. Děkuji, že jste se kvůli mně trmácela takovou dálku. Mám pro vás informace.“ Zašel do zadní místnosti, přinesl si pomuchlanou hnědou obálku s knoflíkem a šňůrkou a podal ji Dominice. „Omluvte, prosím, stav té obálky. Musel jsem ji ze svého úřadu propašovat pod oblečením. Doufám ale, že její obsah vám poničený zevnějšek vynahradí.“

Dominika vysypala na konferenční stolek svazek lejster. Dokumenty byly psané korejštinou; rozuměla jim asi jako paleolitickým škrábancům na stěnách jeskyně Lascaux.

Ri si Dominičina prázdného výrazu hned povšiml a kajícně se zarděl. „Za ten čosongul, korejské písmo, se vám omlouvám, vím ale, že původní vědecké dokumenty mají z podstaty větší hodnotu než jejich překlady nebo přepisy.“ Pán bude zřejmě perfekcionista, pomyslela si Dominika a zkoumala tmavomodrou auru kolem jeho hlavy. Bystrý myslitel, předvídá reakce.

„Přesně tak, pane profesore,“ přisvědčila, „ovšem obchodník s podvrženými informacemi může předložit dokumenty, jejichž hodnota se nedá bezprostředně stanovit.“ Šlo o nezdvořilé prohlášení, které mělo otestovat jeho reakci. Měla neustále na paměti, že se může jednat o severokorejskou zpravodajskou past, zosnovanou z nějakého nevyzpytatelného důvodu v infantilním mozku Nejvyššího vůdce, nebo jak tomu svému milovanému vladaři teď říkali. Ze zvyku ona i Ioana podvědomě poslouchaly, jestli k nim zvenčí nedolehne chřoustání podrážek na štěrkové cestičce. Ri se usmál a tleskl.

„Máte naprostou pravdu, je od vás prozíravé položit takovou otázku,“ řekl.

„A to jsme se pořád ještě nedozvěděly, proč jste si vlastně tuhle schůzku vyžádal ani co konkrétně nabízíte nebo co přesně očekáváte na oplátku,“ podotkla Dominika.

„Rád vaše dotazy zodpovím,“ prohlásil mužík s lehkou úklonou. „Zaprvé od vás výměnou za tyto informace nic nežádám. Peníze nepotřebuju. Nechci přeběhnout. Kdybych zmizel ze svého působiště ve Vídni, mé příbuzné v Pchjongjangu by jednoho po druhém zaživa nacpali do stolice na válcování plechu.

Zadruhé vám nabízím zpravodajské informace – státní tajemství – o posledních úspěších jongbjonského jaderného programu, zejména o snahách vyvinout spolehlivý spouštěč jaderného zařízení, které bude nakonec zmenšeno natolik, aby se vešlo do mezikontinentální balistické rakety. Pro účely vašeho předběžného hlášení do Moskvy anglicky shrnu, co stojí v těchto technických zprávách. Bude vám to tak vyhovovat?“

„Naprosto,“ odvětila Dominika. „Zůstává ale třetí otázka: Proč to děláte? A proč ty informace nabízíte Moskvě?“ Ri se Dominice podíval zpříma do očí – jeho modrá aura se ani nepohnula, i ruce měl klidné. Nepostřehla sebemenší známku falše.

„Moskvu jsem si vybral proto, že Washington za poslední dekádu ztratil globální váženost, stal se z něj orel bez drápů i zobáku. CIA je dnes zpolitizovaná a pokřivená a na příkaz tamní administrativy z ní často kvůli politickému prospěchu unikají informace,“ usmál se. „Spolupráce s rozvědkou, odkud unikají informace sloužící politickým ideologům, mívá za následek zkracování životnosti jejích zpravodajských zdrojů. Jsem ochotný podstoupit riziko, nejsem ale sebevrah.“

Ri si otřel dlaně o kalhoty. „Ptáte se proč? Člověk vydrží mlčet jen určitou dobu. Jaderné zbraně v rukou velkého dítěte, které si nechává říkat Světec Slunce a Měsíce, by znamenaly pohromu pro naši zem, pro asijský region i pro celý svět. Dávám v sázku život svůj i své rodiny, aby k ničemu takovému nedošlo. V naší vlasti neexistuje naděje. Snad tedy aspoň přinesu nějakou naději pro budoucnost.“

„Obdivuju vaše přesvědčení, pane profesore,“ řekla Dominika. „Jste připravený podávat další hlášení z Vídně, z MAAE? Nebudu vám lhát; rizika se nezmenší. Za vaši bezpečnost ale budu osobně zodpovídat já.“

„Spolupráce z Vídně bude podstatně obtížnější,“ odvětil Ri. „Naši delegaci velmi bedlivě hlídá početný bezpečnostní štáb. Musíme bydlet ve stejné budově, po dvou delegátech v každém bytě, aby každý donášel na každého. O samotě zůstáváme jen velmi zřídka.“

„Podobné těžkosti se dají překonat,“ namítla Dominika. „V tomhle směru máme řadu zkušeností.“

Nato se Ioana s dokonalým načasovaním vyškolené volavky zvedla a zamířila do kuchyně. „Začnu dělat večeři a vy spolu zatím všechno proberte,“ nadhodila. „Co si takhle dnes večer dopřát na oslavu lahev vína?“

Akademik Ri si přisedl k Dominice na pohovku a shrnul jí, co stojí ve zprávách, které přinesl, přičemž občas obrátil list a na vysvětlenou na něj nakreslil jednoduchý diagram. Mluvil jako vědec, logicky a v uspořádané posloupnosti.

„O vývoji a konstrukci jaderných zbraní bychom se mohli bavit několik týdnů, ale v kostce řečeno tahle lejstra dokumentují, že naše zpravodajská služba obstarala pro účely našeho jaderného programu jistou zahraniční technologii, která Severní Koreji umožní vyrobit výkonnější jadernou zbraň a miniaturizovat ji natolik, aby se vešla do bojové hlavice mezikontinentální balistické rakety. Dovolte, abych vás upozornil na tři stěžejní body:

Zaprvé naše rozvědka, zvaná Generální úřad pro průzkum, není globální služba. Operuje regionálně, je zoufale izolovaná a celkově neschopná. V žádném případě si tu technologii nemohla obstarat sama.

Zadruhé tahle technologie obsahuje pokročilé elektromagnetické součástky, doposud použité pouze při vývoji pulzního děla amerického námořnictva, experimentální zbraně, která dokáže vystřelit projektil vysokou rychlostí na obrovskou vzdálenost.

A zatřetí využití elektromagnetické síly upraveného pulzního děla umožní Jongbjonu ve velice krátké době vyvinout pro uranové štěpné zařízení takzvaný detonátor dělového typu, kdy dochází ke srážce dvou podkritických polokoulí U-235. Tahle technologie je významná proto, že zároveň umožní zmenšení spouštěče tak, aby se vešel do bojové hlavice rakety.“ Dominika cítila, že je to nesmírně důležité.

„Pane profesore, za jak dlouho bude ten spouštěč ve zmenšené podobě připraven k použití?“

„Odhaduju to na půl roku, nenastanou-li komplikace,“ odvětil akademik.

„Disponuje v tuhle chvíli Severní Korea raketou s takovým dostřelem, aby dolétla do Washingtonu nebo do Moskvy?“

„Tahle tajemství střeží v armádě raketové síly generálního štábu. Osobně se domnívám, že momentálně jimi nedisponuje, ale za dvanáct měsíců už možná bude. Je to ovšem pouze odhad.“

„A jak se vaše rozvědka dostala k technologii elektromagnetického pulzního děla?“

Ri bezradně zakroutil hlavou. „To právě nevím. Dostáváme obyčejné kopie tohoto výzkumu, ale původní dokumenty ani plány nevidíme. Rozvědka by zdroj svých informací nikdy neodkryla. Jisté jsou dvě věci: ta ukradená technologie je autentická – urychluje náš program, šetří nám léta výzkumu a vývoje.“

„A ta druhá věc?“ vyzvídala Dominika.

„Podobné poznatky mohou pocházet z jediného místa. Američani mají velký problém. Mají ve svém středu zrádce.“

IOANINY CITRONOVÉ MASOVÉ KULIČKY S CELEREM

Smíchejte mleté hovězí s pokrájenou cibulí, nasekanou petrželkou, syrovým vejcem, novým kořením, solí a paprikou a uhněťte ze směsi malé šištičky. Zprudka je osmažte a dejte stranou. Orestujte celer pokrájený na nudličky, nadrcené celé stroužky česneku, kurkumu, římský kmín, skořici, drcená fenyklová semínka a uzenou papriku –vše při vysoké teplotě míchejte. Vraťte do pánve šištičky, přilijte kuřecí vývar, citronovou šťávu a směs osolte a opepřete. Přiveďte k varu a poté nechte dusit, dokud celer nezměkne a omáčka nezhoustne. Podávejte se lžící hustého jogurtu a dozdobte nasekanou petrželkou.

2

Chleba v peci

Když před dvanácti lety v apartmá hotelu Metropol poslala podporučice Audrey Rowlandová do prdele kremelského náboráře Antona Gorelikova, který jí nabídl dohodu, v jejímž rámci by výměnou za platby v hotovosti a nenápadnou kariérní pomoc předávala ruské vojenské rozvědce utajované informace o vývoji zbraní pro americké námořnictvo, měl Gorelikov radost. Podle příručky zpravodajské verbovky totiž ani taková vulgarita neznamená odmítnutí. Ta mladá žena neřekla ne a především rozhořčeně nedeklarovala úmysl oznámit pokus o naverbování americkým kontrarozvědčíkům, což by celou akci zcela zmařilo. Její půlhodinové hrátky s volavkou od SVR představovaly kontakt, který podléhal hlášení a jenž by měl pro její slibnou budoucnost u námořnictva vážné důsledky. Gorelikov odhadoval, že ji bude motivovat touha celou epizodku ututlat. Připadalo mu, že je ve hře něco víc. Tahle mladá žena byla ctižádostivá a už se stihla osvědčit jako skvělá výzkumnice ve velmi důležitém programu – tyto cenné schopnosti jí v maskulinním prostředí amerického námořnictva zajistí rychlý kariérní postup, na čemž jí podle všeho nesmírně záleželo. Zároveň si s sebou ve vztahu k mužům nesla dosud blíže neurčenou zátěž, což se patrně projevovalo v jejím sexuálním chování, a to i v tak mladém věku. Ambice umocněné egem a okořeněné zapovězenou zálibou v tribadismu. Výbušný náborový koktejl. Nechal ji přes noc rozmýšlet – ve špionážním slovníku se tomu hovorově říkalo ponechat chleba v peci.

Když si Audrey Rowlandová druhý den mazaně vymínila, že se její hlášení budou týkat výhradně projektu pulzního děla, Gorelikov s její podmínkou blahosklonně souhlasil. Věděl, že se háček zasekl. Většina agentů si zpočátku vymezuje mravní limity svojí zrady, trvá na uzavřených dohodách, zpravidla omezených na jediné téma, výměnou za to, že jejich původní prohřešky zůstanou utajené. Nikomu z nich ovšem hned nedochází, že ochota poskytovat Moskvě jakákoli tajemství stonásobně umocňuje závažnost prvotního provinění a vytváří kolem agentky pavučinu na tak dlouho, jak si Rusové usmyslí, nebo dokud neztratí přístup k informacím, případně do chvíle, než ji opustí štěstí a lovci zrádců si ji předvolají k neúprosným výslechům. Díky mnohaletým zkušenostem Gorelikov věděl, že i Audrey čeká obvyklý a nevyhnutelný osud všech agentů: nakonec ji prozradí profesní pochybení nešikovného řídícího důstojníka GRU, anebo možná spíš zdroj CIA uvnitř GRU, který ohlásí, že je v americkém námořnictvu nasazený ruský zrádce. Cílem proto bylo případ utajit před nepovolanýma očima, řídit spolupracovnici co možná nejdéle a vytěžit z ní co nejvíc informací co nejrychleji, dokud je to bezpečné. Za přežití Audrey Rowlandové coby informačního zdroje Gorelikov úředně nezodpovídal, v duchu si ale říkal, že by byl radši, kdyby si všechno vzala na starost SVR, služba, která lépe umí řídit zahraniční spolupracovníky, anebo ideálně anonymní nelegál, kterého by nešlo vystopovat a který by byl trojnásob krytý.

Dnes už ctihodná viceadmirálka Audrey Rowlandová – s krycím jménem MAGNIT – ovšem veškerou pravděpodobnost přežití agenta v terénu postavila na hlavu. Hlášení podávala už dvanáct let – za tu dobu několikrát přerušila kontakt, odmítla přejít pod jiný, pro ni nepřijatelný řídící orgán a kvůli jistému bezpečnostnímu riziku se dokonce na čas úplně odmlčela –, od svého naverbování v hotelu Metropol ovšem stále zůstávala v evidenci.

Se špionážní činností se viceadmirálka Rowlandová, jak Gorelikov předvídal, už dávno sžila. Zpočátku si pro sebe velezradu omlouvala tím, že předáváním vědeckých poznatků Rusku se vyrovnávají technologické podmínky obou zemí, navozuje se vzájemná důvěra a konec konců i klesá riziko třetí světové války – každému rozumnému člověku přece musí být jasné, že takový konflikt by ani jedna strana nepřežila. Těšily ji květnaté vzkazy plné díků a obdivu od užaslých ruských vědců, kteří vynášeli do nebes její technickou genialitu, a stejně tak si užívala každoroční schůzky se strýčkem Antonem, který byl elegantní, hezky ustrojený a kultivovaný a dokázal debatovat o umění, hudbě nebo filozofii stejně erudovaně jako o limitech radarů s fázovanou anténou na palubách lodí nebo o tom, kolik megawattů energie dokážou vyprodukovat torpédoborce třídy Zumwalt.

Vztah mezi agentkou a řídícími orgány zrál. Zatímco si MAGNIT dál zachovávala vysokou výkonnost a její spolehlivost se držela na nejvyšší úrovni – všechny služby svoje donašeče neustále hodnotí, neboť první známkou problémů se zdrojem je neobvyklá změna v dodávání informací –, pustil se Gorelikov na Putinův pokyn do paralelního řízení: na území Spojených států řídili MAGNIT důstojníci GRU, i když to byli spíš jenom pošťáci, kteří vybírali schránky a předávali požadavky. Sám Gorelikov se ovšem začal s MAGNIT scházet během její každoroční osobní dovolené, jediné chvíle, kdy se vytrhla z naprosté oddanosti laboratořím, programům se zvláštním přístupem, řízení personálu a dohledu nad rozpočtem, což ji plně vytěžovalo. Každý věděl, že čápovitá viceadmirálka Rowlandová si pro své měsíční sólové prázdninové cesty ráda vybírá drsné přírodní končiny: túry po Nepálu, fotosafari v Tanzánii, kempování na Jamajce nebo sjíždění Amazonky na kajaku. Když kolegové, zvyklí vídat kostnatou Audrey Rowlandovou výhradně v uniformě, spatřili dovolenkové fotografie, na nichž měla turistické šortky, pohorky, kapsáče nebo neopren, obvykle povytahovali obočí a občas ji i šeptem přirovnávali k postavě Ichaboda Cranea.

Setkání s Antonem se domlouvala nedaleko míst Audreyiných exotických rekreací, v pronajatých luxusních domech v nejbližších velkých městech, aby nemusela zbytečně nikam cestovat a nedostala do pasu usvědčující razítko. Agentčino původní odůvodňování špionáže, jímž klamala sebe sama, se pod filozofickým vedením strýčka Antona vyvinulo, jelikož usiloval o to, aby Audrey měla neustálou motivaci. V době nové studené války a s ní souvisejících aktivních opatření a kyberoperací už pojem „rovných podmínek“ nepůsobil až tak případně. Místo něj se Anton často oháněl nerovným postavením žen u námořnictva, přičemž čerpal z Audreyiných stále otevřenějších vzpomínek na dětství, jemuž zcela jasněa bezvýhradně dominoval panovačný otec, frajerský námořní pilot, který zastrašoval poddajnou manželku a který by, jak se svěřil Audrey, měl radši syna. Kdyby otec ještě žil, řekla Audrey Antonovi, musel by dnes zasalutovat on jí. Anton souhlasil, že tentýž problém mají i ženy v Rusku – pod tlakem společnosti, tradic a institucí se nechávají okrádat muži o emocionální sílu. Antonovo trpké pochopení udeřilo v Audrey na správnou strunu. To, co dělá – předává tajné informace, chodí na konspirační schůzky, bere od Kremlu peníze –, dělá vlastně pro sebe a taky proto, aby navzdory mužům, navzdory systému ve své kariéře vynikla. Rostoucí zůstatek na jejích účtech spravovaných ústředím – kremelských eur, Krugerrandů a nebroušených diamantů nashromáždila už za pět milionů dolarů – představoval další osobní potvrzení, že si to všechno zaslouží.

Anton si uvědomoval, že pojetí špionáže jako motoru Audreyiny emancipace představuje silný ovládací prvek. A další takové prvky přirozeně plynuly z jejích sexuálních choutek. I přes liberalizaci v amerických ozbrojených silách Anton neustále zdůrazňoval nutnost udržovat její slabost pro ženy v tajnosti, aby si nezničila kariéru. Uzavřenost světa, v němž Audrey žila, ji nutila být pořád ve střehu a dělala z ní lepší agentku: troufalou, ostražitou a nabuzenou. Její každoroční rekreace v cizině skýtaly vynikající příležitost vyhledávat, stíhat a nakonec i dostat do postele lákavé milenky. Anton se musel několikrát přimluvit u lokálních úřadů, když hrátky s místní partnerkou proběhly moc živelně – občas se Audrey příliš rozpálila a potom nabývalo laškování až fyzického rázu. Anton jí dokonce sháněl doklady s falešnou totožností, aby se její pravé jméno neobjevilo v hlášeních místní policie, když se věci vymkly z ruky. Sex působil při řízení agentky MAGNIT potíže, jako prostředek k jejímu ovládání, ale tohle všechno za vynaložené úsilí stálo, protože když se vrátila do Washingtonu a s širokými prýmky na rukávech a třemi hvězdičkami na límci usedla za svůj stůl v Úřadu námořního výzkumu, chtě nechtě musela být opět sexuálně naprosto zdrženlivá a chovat se, jak příslušelo její šarži.

Anton jí dokonce radil, aby doma nepoužívala kamarádíčky na baterie, protože s ní v jedné domácnosti – viktoriánském domě se štítovou střechou, zvaném budova B, ve státních loděnicích na jihovýchodě Washingtonu, kde bydleli vysocí námořní důstojníci – žila námořnictvem přidělená hospodyně a kuchařka. Důrazně jí kladl na srdce, že si poskvrní běloskvoucí obraz chvály hodně asexuální profesionálky, pokud u ní někdo z personálu objeví jakékoli sexuální pomůcky, a že se rychle roznesou drby o tom, jak se tříhvězdičková dračice s rozježenými vlasy o půlnoci na půděukájí masážním strojkem na 220 voltů, až v baráku blikají světla a myši v hrůze prchají. Totéž platilo i v době, kdy Audrey při výpravě po chrámech severního Thajska objevila pikantní thajský okurkový salát a nechala se slyšet, že si ho od kuchařky ve Washingtonu nechá často připravovat. Při schůzce v luxusním středisku Anantara v provinčním Čiang Mai ji proto Anton důrazně varoval, ať doma v ledničce nechá obsah přihrádky na zeleninu na pokoji; pomocný personál by si určitě všiml chybějících okurek. Audrey se té představě zasmála. Po tolika letech už s ní Anton mohl o podobných věcech mluvit zcela bez zábran.

Kromě podpůrných zahraničních schůzek se strýčkem Antonem se MAGNIT ve Washingtonu jednou měsíčně scházela s řídícími orgány z GRU, což byli vojenští zpravodajští důstojníci z ruského velvyslanectví na Wisconsin Avenue. Špioni z GRU, pracující pod krytím běžných vojenských přidělenců, jen zřídkakdy řídili opravdové tajné spolupracovníky a místo toho se věnovali klasickým zpravodajským úkolům, jako je zjišťování informací, sběr dat z otevřených zdrojů nebo transfer technologií. Schůzky se konaly v parcích na periferii, na naučných stezkách a trávnících Washingtonu i na předměstích Marylandu a Virginie. Tahle setkání trvala nanejvýš pět minut a Audrey při nich předávala informace a posílala vzkazy strýčku Antonovi. Audreyin kvantitativní mozek se chopil úkolu hledat pro schůzky nápaditá místa, taková, která mohla z dálky pozorovat, aby měla jistotu, že s sebou hňup měsíce od GRU nepřitáhl sledovačku FBI. Nutnost důkladné obhlídky lokality Audrey podrobně rozebírala s Antonem – v mnoha směrech jí byl učitelem – a získala v tomhle směru nemalý um. Už dávno ztratila přehled, kolik svým řídícím orgánům hodila do klína flešek, paměťových karet, digitálních foťáků, pevných disků a občas i štosů papírových lejster, svázaných dokumentů a sjetin o všemožných aspektech výzkumu námořních zbraní, protiponorkovém boji, konstrukci lodí a radarů, technologii stealth i zašifrovaných zpráv. Po dvanácti letech spolupráce už by asi nedokázala sestavit přesný soupis všech tajemství, která Rusům předala. A nijak ji to netrápilo. Trojice prýmků na blůze její uniformy představovala dostatečný důvod pokračovat.

Zdroj jako MAGNIT byl bezesporu nejzářivějším klenotem v koruně GRU a zároveň neustálým břemenem zatěžujícím kolektivní schopnosti ústředí GRU, jemuž se běžně přezdívalo Akvárium. Už od počátku měl Anton Gorelikov od Putina tajný úkol akci MAGNIT monitorovat a sledovat přitom kvalitu a důslednost zpravodajské práce GRU. Když MAGNIT dostala třetí hvězdu, začal Gorelikov agentku bez větších servítků armádě přebírat s cílem svěřit ji nakonec v New Yorku někomu z nelegálů, tedy člověku anonymnímu, neviditelnému a nedotknutelnému. Zároveň s tím by se změnilo krycí jméno MAGNIT a spisy by přešly do režimu přísného utajení. Gorelikov měl rovněž v merku ředitelku kontrarozvědného odboru SVR, plukovnici Jegorovovou, neboť se na základě jejích dosavadních zkušeností s terénními operacemi a kontrarozvědnou činností domníval, že by úkoly spojené s řízením MAGNIT v cizině mohla časem částečně převzít.

Prezident Putin měl pro náčelnici kontrarozvědky, bývalou vnadnou baletku, už roky jistou slabost, konkrétně od doby, kdy Dominiku o půlnoci navštívil v jejím pokoji v Konstantinovském paláci, a zatímco jí nenuceně laskal krajkový živůtek noční košilky, nakázal jí odletět do Paříže a zlikvidovat jejího šéfa, psychopata Zjuganova, který si to u Putina rozházel. Prezident si dosud pamatoval, jak na jeho dotek reagovaly bradavky Jegorovové, nemohl zapomenout, jak se jí ty zduřelé lodní nýty tichounce třely o dráždivou krajku a jak se jí stydlivým vzrušením třepotaly řasy. Nakonec bude jeho, zcela nevyhnutelně. Měl v úmyslu Jegorovovou v blízké budoucnosti povýšit, ale ještě byl čas. A řízení MAGNIT mohlo počkat – stěžejní bylo, aby zrádkyně dál předávala informace. Gorelikov Putina ubezpečil, že je to teprve začátek: až se zhroutí a rozloží americké námořnictvo, půjdou ke dnu i Spojené státy. „Čto bylo, to prošlo i byľjom poroslo, co bylo, je už pryč a býlím zarostlo,“ řekl Gorelikov Vladimiru Vladimiroviči.

PIKANTNÍ THAJSKÝ OKURKOVÝ SALÁT AGENTKY MAGNIT

Oloupejte okurku, zbavte ji semínek a nakrájejte na tenoučké plátky, nejlépe kráječem na zeleninu. Potom plátky okurky vložte do cedníku, osolte je a nechte vyplakat, přebytečnou vodu vymačkejte. V míse smíchejte rýžový ocet, limetkovou šťávu, tenké plátky česneku, větší množství najemno nakrájených ostrých thajských papriček, nam pla (rybí omáčku), nasekaný koriandr, kapku sezamového oleje, cukr, najemno nakrájenou jarní cibulku a natenko pokrájenou červenou cibuli (předem ji krátce namočte do ledové vody). Promíchejte okurku v dresinku a dochuťte práškem ze sušených krevet, případně jemně mletými arašídy. Ihned podávejte.

3

Jsi můj

Dominika sejmula víčko ze rtěnky a napsala Nathanielu Nashovi na holá prsa Ty moj. Leželi spolu v posteli v konspiračním úkrytu CIA, sluncem zalitém domku s bílou omítkou na konci prašné cesty na vrcholku skalistého kaktusového kopce ve Vouliagmeni, patnáct kilometrů jižně od Athén, odkud se přes nehybné tyrkysové vody Saronského zálivu naskýtal mlžný výhled na ostrov Aigina. Bělostné ostrovní trajekty, mířící do přístavu Pireus, po sobě při průjezdu zanechávaly překřížené zpěněné brázdy. Kolem kvítků na šlahounech vistárií za oknem, vinoucích se po vnějších zdech jednopokojové vilky, poletovali kolibříci. Dominika se posunula trochu výš a políbila Natea na rty.

„Doufám, že to nebyla jedna z těch tvých rtěnkových pistolí,“ prohodil Nate. Před dvěma lety dostala Dominika na SVR z odboru T (technického) dvě elektricky spouštěné jednoranné zbraně, které byly ukryté v pouzdru rtěnky a s jejichž pomocí v Paříži oddělila temeno hlavy od mozkovny svému zakrslému psychotickému šéfovi Zjuganovovi ve chvíli, kdy jí přejížděl po hrudníku dýkou a snažil se jí mezi žebry vrazit hrot do srdce. Uhádl, že Dominika pracuje pro CIA, a když výbušné kulky dum-dum ze rtěnkových pistolí rozstříkly mozek toho jedovatého skřeta do řeky Seiny, věděla Dominika, že je prozatím zase v bezpečí. Až do další krize.

To se událo pět let po její první zahraniční štaci v Helsinkách. Finsko bylo zhmotněným snem. Domy jak zdobené perníčky, škvířící se zvěřinové kotlety, vzrušení a nadšení ze skutečného operativního úkolu: vyhledat důstojníka CIA Nathaniela Nashe z amerického velvyslanectví, seznámit se, spřátelit se, případně ho i svést, bude-li to nezbytné, a vytáhnout z něj jméno vysoce postaveného Rusa, o němž SVR věděla, prostě věděla, že ho Nash řídí, ale jehož se jí nikdy nepodařilo dopadnout. Nash i Dominika začali jeden druhého zpracovávat – večeře v záři svíček roztékajících se na lahvích vína, procházky městskými parky plnými zeleně, kávy na větrné přístavní promenádě, kde se dívkám zvedají letní sukně až nad boky. Vyzvídání, nahazování vějiček, slovní léčky, hodnotící pasti. Oba znali všechny profesní fígle a čtvrt roku se sráželi hlavami, jak se snažili navzájem naverbovat. Dominika si přitom všímala, že Nateova nachová aura – vášeň, oddanost, stálost – jedinkrát nezakolísala ani se nezachvěla. Říkal jí pravdu a ona viděla, že se jeho zájem den ode dne prohlubuje.

A pak došlo k něčemu neskutečnému. Pod vlivem Nateovy sympatické, otevřené nátury, jeho mírné – ale trefné – kritiky stávající žalostné situace v Rusku i upřímně míněné koketní pozornosti, kterou ji zahrnoval, si začala klást otázky, co to vlastně dělá, pro koho to dělá a proč to dělá. Když zmizela její přítelkyně z ruského velvyslanectví (Dominika si byla jistá, že ji zavraždili kvůli drobnému porušení bezpečnosti), cítila, že už byly překročeny všechny meze. Jedné deštivé helsinské noci přijala Nateovu nabídku špehovat pro CIA a dostala krycí jméno DIVA. Jak lépe způsobit carovi a jeho lapkům co největší škody? Co víc mohla udělat pro to, aby v sobě rozdmýchala otvraščenije, odpor, který vůči nim pociťovala? Špionáží pro CIA Dominika vlast nezrazovala, nýbrž jí pomáhala.

Bože, to byla úplně jiná liga, tihle chlapi od CIA, kteří se kolem ní shlukli a začali ji cvičit a vést a podporovat, jako by patřila do rodiny. Jejich vstřícnost byla neslýchaná a v SVR i naprosto vyloučená. Do života jí vstoupila skupinka nových kolegů. Šéf evropské divize Tom Forsyth, prošedivělá legenda ŘO, ředitelství operací, a velkorysý učitel Natea Nashe. Světaznalý Forsyth dokázal naverbovat předsedy vlád, prince z Emirátů a jednou i zhýčkanou milenku admirála sovětského námořnictva, když ji s sebou vzal do pařížského sirotčince a nechal ji přihlížet, jak tu děti skotačí v herně (Forsyth totiž věděl, že si ji admirál odmítl vzít a zplodit s ní potomky). Při verbovce hrají stěžejní roli lidské potřeby, slabiny a motivace. Dotyčnou hluboce zasáhlo, jakou o ni Forsyth projevuje starost, a tak pro něj hned druhý den začala krást sovětská námořní tajemství.

Pak tu byl Marty Gable, po celou kariéru Forsythův kolega. Obvykle nosíval khaki košili a turistické boty a lehával rozvalený na kanapi. Za život Gable zažil snad všechno. Řídil informátory v Africe, Latinské Americe, jihovýchodní Asii i v Maghrebu. Naverboval člověka, který v Istanbulu pronikl do teroristické buňky Strany kurdských pracujících (PKK), a prozrazeného agenta zachránil tím, že zabijákovi z PKK poslal kulku mezi oči. Ochrana agentů – zejména DIVY – pro něj stála na prvním místě. Dominika mu říkala Bratok, bratříčku. Mladého Natea si vzal pod křídla a láskyplně ho kopal do zadnice, aby si osvojil pravidla hry.

Posledním z těchto nových přátel byl ředitel kontrarozvědky Simon Benford – zavalitý neruda s kravatou neustále nakřivo. Na jedné straně hlavy mu většinou trčely vlasy jako křídlo, pravou příčinu ovšem nikdo neznal. Stejně jako Forsyth byl Benford na ŘO svým způsobem obelisk. Jen za posledních pět let rozjel tenhle rtuťovitý génius tři samostatná vyšetřování s cílem odhalit v CIA a americké státní správě Ruskem řízené špiony. Benford nesnášel byrokraty, kariéristy, hlupáky, zabedněnce, většinu zvláštních agentů FBI, celou vojenskou rozvědku a taky, řečeno jeho slovy, „homoerotické“ ministerstvo zahraničí. Vzhledem k mimořádné citlivosti a důvěrnosti protokolu při řízení agentky DIVY dostal tento úkol na starost mezi vysokými důstojníky v centrále právě Benford.

Pod jejich pečlivým vedením vytáhla Dominika z helsinské rezidentury všechna dostupná tajemství a po návratu do Moskvy začala z trezorů Jaseněva vynášet informace s modrým pruhem (označujícím nejcitlivější a nejaktuálnější tajemství), díky čemuž se pro CIA záhy stala nejpřínosnějším ruským zdrojem. Déle než sedm let kradla Dominika všechno, co se dalo, a její partneři ze CIA ji udržovali naživu a při zdravém rozumu prostřednictvím nebezpečných osobních schůzek v moskevských pasážích, kradmých setkání v zahraničních metropolích i bleskových přenosů přes komunikační zařízení krátkého dosahu, zvaného SRAC. Díky ní věděla CIA o tajných aktivitách Kremlu po celém světě.

A ke všemu si zkomplikovala situaci se svým řídícím důstojníkem Nathanielem Nashem. Už tak dost oslněná chlapy ze CIA a divokou jízdou na saních, kterou špehování pro Američany představovalo, podlehla síle tmavých vlasů, spadajících do Nateova čela, výjimečnému orlímu zraku v terénu i karmínové auře kolem jeho ramen. To, k čemu mezi nimi v Helsinkách došlo, bylo asi nevyhnutelné. Když se řídící orgán Nate a tajná spolupracovnice Dominika společně ocitli pod nelítostným tlakem verbování a špionáže, chtě nechtě se do sebe zamilovali. Jejich vášeň byla neutuchající, jejich milování výbušné, kradmé a omezené na vzácné příležitosti, kdy spolu byli sami. Poměr řídícího důstojníka s informátorkou mohl Nateovi přivodit konec kariéry. A Dominice se mohly milostné hrátky s Američanem Natem stát osudnými, kdyby se o nich dozvěděla moskevská centrála.

Před CIA se jejich vztah dlouho neutajil, ani nemohl. Gableovy feromonové instinkty a Benfordova čarodějnická jasnozřivost zakázaný románek záhy odhalily. Nate musel na kobereček, Benford se však v danou chvíli rozhodl nedat mu okamžitého padáka, aby mohli dál získávat tajné informace a DIVA měla postaráno o motivaci. Samotná Dominika situaci přijala zcela bezstarostně i se všemi riziky, nedbala na varování Bratoka Gablea a těšila se z lásky k Nateovi. Nash se vztah pokusil několikrát ukončit, jejich vášeň ale byla neodolatelná. Dominika se ho odmítala vzdát a on svou karmínovou touhu nedokázal uhasit.

Dominika se Nateovi otřela o tvář těžkými prsy, vylezla z postele, zamířila do vydlážděného kouta maličké kuchyňky, kde se nacházela provizorní sprcha, a pustila na sebe vodu z ruční hubice, přičemž postříkala nemalou část mramorové podlahy. Nate sledoval, jak si myje ohebné tělo, zbrázděné na žebrech bílými jizvičkami, a jak se jí při přešlapování pod přívalem vody zatínají baletní lýtka. Vstal z postele a vlezl si do sprchy k ní. Nate byl svalnatý a štíhlý a měl nepoddajné černé vlasy a hnědé oči, jimž uniklo jen máloco.

„Vidíš, co jsem ti tam napsala?“ zeptala se Dominika, namydlila mu hrudník a přejížděla prsty po jizvách, po té hnědé na břiše i po hněvivě zarudlých brázdách na pažích. Oba připomínali sešívané figuríny. Nate neodpověděl, dal jí ale pusu, vzal jí hlavu do dlaní a ponořil ji do svého karmínového mračna.

„Ty moj,“ řekla a vzala ho kolem krku. „Jsi můj.“

„A ví to Vladimir Putin?“ prohodil.

Seděli na maličkém balkonu domku a nad kopcem za ním už zapadalo slunce. Vratký stolek měl nestejně dlouhé nohy a kýval se. Proutěné židle rozhrkaně vrzaly. Dvěma velkými lžícemi ujídali prostou večeři ze společné otlučené hliněné mísy s malovaným vzorem modrých delfínů při okraji. Nate celý den pomalu dusil v olivovém oleji zelené fazolky spolu s cibulí, česnekem a drcenými rajčaty. Na samostatném talíři ležely naložené olivy, feta a křupavý chléb. K tomu popíjeli lahev vychlazené retsiny, plovoucí v plechovém škopku s posledními zbytky ledové tříště ze včerejška. Zatímco si povídali, na úbočí se prodlužovaly stíny.

„Jenom říkám, že je nebezpečné, abys dál pendlovala po světěa osobně verbovala Severokorejce – nebo kohokoli jiného, to už je fuk –, když uvážíme, že by tě Putin mohl co nevidět jmenovat ředitelkou SVR,“ prohlásil Nate. Celý první den debatovali v konspiračním úkrytu o tom, jak Dominika naverbovala profesora Ri, a o dalších utajovaných informacích, které vynesla z Moskvy. Zvlášťo té ze všech nejpozoruhodnější.

Dominika Nateovi prozradila, jak se jí prezident Putin v rámci své přetrvávající podpory zmínil, že by ji mohl záhy povýšit do hodnosti generálky a možná jí i svěřit vedení celé SVR, a Nate tuhle ohromující novinu okamžitě ohlásil do Langley svým šifrovaným satelitním telefonem THRESHER, schváleným k omezenému užívání v zemích Severoatlantické aliance. Samým rozrušením z představy, že se jeho hvězdná agentka možná zanedlouho stane ředitelkou SVR, si Benford pobryndal kávou kravatu, už tak vydatně potřísněnou krabí polévkou a majonézou.

Mrknutím oka by DIVA získala přístup ke všem tajemstvím SVR, automaticky by jí připadlo křeslo v Radě národní bezpečnosti a stala by se nováčkem mezi siloviky, což byla Putinova družina zasvěcenců s přístupem nejen k tajným piklím osnovaným v kremelských kuloárech, ale i k plánům a záměrům obezřetného a zdrženlivého Vladimira Vladimiroviče, jehož analyzoval už nejeden zahraniční pozorovatel, ovšem málokdo ho skutečně poznal.

„Pomůže to a nijak neublíží. Když verbuju zpravodajské zdroje, vylepšuje mi to jméno,“ odpověděla Nateovi Dominika a namočila si do rajské omáčky chlebovou kůrku. „Kromě Bortnikova z domácí kontrarozvědky FSB nikdo z těch lidí cizince neverbuje. Prezident býval důstojníkem KGB, proto takovéhle úspěchy umí ocenit.“

„Ale je to zbytečné riziko,“ namítl Nate. „Kdyby se například provalilo, že CIA ví, že Severokorejci využívají americkou technologii pulzního děla, jsi okamžitě zkompromitovaná jako očividný zdroj. Moskva má ve Washingtonu spoustu uší.“

Dominika nalila další dvě sklenky vína. „Pokud vaši lidi neudrží tajemství, asi bych ti neměla žádná svěřovat.“

„To je bezva řešení,“ odvětil Nate.

„No tak vyřiď Benfordovi, že ty informace musí prosmatrivať. Jak se to říká po vašem?“

„Rozškatulkovat,“ odpověděl Nate, který uměl plynně rusky. „Ve Washingtonu to znamená, že tvoje hlášení bude číst minimálně tisícovka lidí – z námořnictva, ministerstva energetiky, ředitelství tajných služeb, vojenské rozvědky, Národní bezpečnostní rady, FBI a poloviny výborů v Kongresu. Stačí jediný únik informací, a do týdne tě centrála připíše na užší seznam podezřelých.“

„Pak by se ti zřejmě konečně splnilo přání, abych přeběhla,“ podotkla Dominika s úsměvem. Už na začátku před sedmi lety se zapřísahala, že na exfiltraci nikdy nepřistoupí. Špehovala proto, aby svoje Rusko zachránila, a na ničem jiném jí nezáleželo, o útěku rozhodně neuvažovala. Nate věděl, že čím výš se v SVR vypracuje, tím jedinečnější budou její hlášení, současně ovšem stoupala i pravděpodobnost jejího prozrazení vinou úniku informací ve Washingtonu. Musela se chovat nenápadně a CIA musela čím dál pečlivěji zakrývat, že právě ona je zdrojem tak výjimečných informací.

Benforda nesmírně dopalovalo, jak Nate už rok dokola opakuje, že je Dominiku nutno exfiltrovat ještě předtím, než se prozradí. Dvakrát vyvázla jen o vlásek, a jednou ji dokonce po operačním selhání vyslýchali ve věznici Lefortovo. I tahle muka přečkala a očistila se, jenže v Moskvěse to jenom hemžilo kontrašpionážními špicly, žárlivými rivaly i politickými nepřáteli, kteří by konkurentku nesmírněrádi zlikvidovali, zvlášť pak čilou Jegorovovou, vycházející hvězdu. Nate prohlašoval, že přijít o ni by bylo zanedbáním povinnosti ji chránit a že by to negativně poznamenalo budoucí nábory do řad CIA po celém světě. Navíc i ve výslužbě někde v bezpečí by byla neocenitelnou pozorovatelkou a užitečnou operační poradkyní.

Gable a Forsyth s Natem nesouhlasili, ale do jisté míry ho chápali, i oni svého času exfiltrovali prozrazené agenty. Benforda ovšem rozčilovalo, že Nate čeří vodu a svými ufňukanými argumenty informátorku rozrušuje. Simon byl ze staré školy: řiďagenty a sbírej informace až do trpkého konce a až pak je pokud možno stáhni. Pokud to agent odskákal, šlo zkrátka o tvrdou realitu operací. Benfordův operační katechismus se kodifikoval v době, kdy musel agent přelézt berlínskou zeď, případně čekat na gumový člun na baltské pláži, aby utekl zpoza železné opony. Dnes už se vyzvědači odhalovali pomocí kyberzátahů, sledovacích dronů a softwaru na rozpoznávání obličejů. Principy špionáže byly neměnné – sebrat odvahu a ukrást tajemství –, povahu hry ale proměňovala technika.

Ke všemu byl Nate přes neskutečný talent pro operace na nepřátelském území a detekci sledování služebně nejmladším ze čtveřice důstojníků dohlížejících na agentku DIVU, a proto mohl navzdory tradiční civilní neformálnosti u CIA, odporující vojenským kořenům její předchůdkyně OSS z dob druhé světové války, vědět, že smí mluvit, jenom když je tázán. Všichni si uvědomovali, že je Nate do Dominiky zamilovaný a sní o tom, že se s ní usadí někde v rodinném domku. Jenže agentka DIVA měla příliš velkou cenu, než aby zvažovali její stažení. Gable se svou příznačnou otevřeností dával Nateovi rady.

„Poslyš, zelenáči,“ řekl. „To tys ji naverboval, protože leccos věděla. A teď se možná dostane k informacím přímo u zdroje. To tys ji zlanařil a zapřáhl. Proto ji teď řídíš a všechno závisí na tobě. Využiješ celej svůj omezenej rejstřík fíglů, aby zůstala naživu a dál vynášela. Uděláš všecko. Úplně cokoli. Je to ale informátorka, proto ji budeš řídit jako profík, jasný? Tak se laskavě začni chovat jako dospělej chlap a zavři už tlamu.“

Dominika odnesla nádobí dovnitř, vrátila se na balkonek a sedla si Nateovi na klín. „Nechci, aby ses trápil,“ řekla. „Stejná hlášení, co ti předávám, budou číst v Moskvě stovky lidí, takže budu dostatečně krytá. A případné úniky budu vyšetřovat taky já; budu takový ruský Benford!“

Nate zavrtěl hlavou jako pes. „Říkáš, že spím s ruským Benfordem? Tak to zmiz z mého klína. Téhle představy se nezbavím měsíce, možná roky.“

Dominika se zasmála, ale neposlechla ho. „Každý kvartál budu akademika Ri jezdit do Vídně vytěžovat. Moje volavka Ioana se tam stěhuje, aby mu byla nablízku, dodávala mu klid a taky aby pronajala v okolí byt, kde se spolu budeme moct scházet. Můžeme tam o případu debatovat, ty mě můžeš poučovat a já tě budu dál, jak se to říká po vašem, stavět do latě? Vypravljať?“

„Ty mě chceš stavět do latě?“ zvolal Nate a přivinul si ji k sobě. „To já řídím tebe. Na to jsi určitě nezapomněla.“

„Za jistých okolností se role obrací,“ namítla Dominika a přetáhla mu přes hlavu tričko. „A ano, budu tě stavět do latě.“ Zručněmu povolila stahovací šňůru kalhot, vykasala si sukni, znova si mu sedla na klín a pohyby pánve se mu do něj hluboce zavrtala. „Tak co, už jsem tě postavila?“ zašeptala. Pohupovala se sem a tam a s Nateovou tváří zabořenou mezi ňadry tiše sténala. Vtom se vysušené, chatrné proutěné křesílko rozpadlo a oni se svalili na dosud vyhřátý mramor pokrouceného balkonku. Dál na sever by bohové na hoře Olymp, shlížející shůry nad nánosovými planinami Thesálie, možná řekli, že to je předzvěst toho, co přijde.

Se smíchem se přesunuli do postele. Nate se držel za pochroumaný loket. Dominika mu položila hlavu na rameno. Strávili spolu jen pár chvil, přesto ji naplňovala bien-être, spokojenost, něžná blízkost s Natem, jakou při jiných uspěchaných a nebezpečných schůzkách nepocítila. Možná za to mohlo bujné egejské slunce, slaný vzduch a to, že s ním ležela v posteli, vnímala vůni jeho těla i vistárií a pozorovala kolibříky. Nate se jen zasmál, když jim rusky vyčinila a předvedla těm maličkým opeřencům, jak správně sát nektar z tyčinky; po chvíli její názorné ukázky se však smát přestal a trhavě na matraci nadzvedl boky. Od moře blahopřejně zaduněla lodní siréna nočního trajektu z Rhodu.

Šero. Klid. Petrolejka přivábila obřího martináče se stříbřitými křídly zdobenými oky, která zářila jako soví bulvy. Střemhlav se vrhal na plamen a házel na zeď stíny velké jako netopýři. Dominika se opřela o loket a Nate ji vyzval, aby mu zopakovala plán příští schůzky, k níž mělo dojít za měsíc ve Vídni, a to včetně předběžných a sekundárních míst setkání, poznávacích hesel i odpovědí na ně, alternativ a bezpečnostních signálů a také letmých kontaktů s Ioannou, která měla plnit roli spojky. Šlo o důležitou navazující informační schůzku, kde se měl dozvědět další podrobnosti o severokorejském jaderném programu a zjistit, zda by šlo na základě dostupných údajů vypátrat americký zdroj, od nějž unikají technologická tajemství.

„Byl bych radši, kdyby se s tím Korejcem sešel ve Vídni někdo jiný,“ vyjádřil Nate naposled svoje obavy. „Určitě přece můžeš pověřit jiného důstojníka, někoho, kdo umí korejsky nebo kdo rozumí vývoji zbraní.“

„O tomhle mluvíme už dva dny,“ namítla Dominika. „Proč bych to dělala? Bylo by to nelogické. Už jsem ti říkala, že mi to pomůže politicky. Zvyšuju tím pravděpodobnost, že se dočkám povýšení, které mi Putin –“

„Žádné povýšení tě nečeká, pokud tě zavřou do kobky v Butyrce s řemenem kolem krku, a to všechno jenom kvůli téhle posedlosti pomstou a pitomým džihádem, který proti nim všem vedeš. Máš našlápnuto. Ve svojí zatvrzelosti si neuvědomuješ, že jim můžeš stonásobně víc ublížit jenom tím, že se staneš ředitelkou SVR a budeš se chovat nenápadně.“

Cítil, jak vedle něj strnula. Vylezla z postele, kolem nahého těla si obtočila bavlněnou sukni a začala si do tašky strkat svých pár věcí.

Ty blýskající oči a rozšířené chřípí Nate poznával. „Kam jdeš? Odjíždíme zítra ráno,“ řekl.

„Džihád? Posedlost? Pitomá?“ křičela Dominika. „Tohle si o mně myslíš, o tom, co dělám? Žopa, debile! Radši pro svou zem umřu, než abych s rukama v klíně sledovala, jak z nás dřou kůži. Díky za tvou predannosť.“

„O čem to mluvíš? Jsem ti oddanější než kdokoli jiný. Chci, abys přežila.“

„Tím, že to zabalím a zdrhnu? Pošjol ty, táhni k čertu! Chytím si autobus do města.“ Vklouzla do střevíců bez podpatků a hodila si tašku přes rameno.

Nate vstal z postele. „Venku je tma jak v pytli. Ještě bys spadla ze skály. Přinesu ti baterku.“

„Isčezni, zmiz!“ křikla, práskla dveřmi a ve tmě se vydala po štěrkové pěšině. Nate na sebe hodil kalhoty, obul si žabky, popadl baterku a rozběhl se za ní. Když ji dostihl, vzal ji za ruku a svítil jim na cestu. Dominika tiše plakala a ani se na něj nepodívala, zatímco stáli ve tmě pod olivovníkem a čekali na zpožděný autobus číslo 122, který nakonec sípavě vyjel ze zatáčky a zastavil. Když se otevřely dveře, Nate čekal, že za volantem uvidí Gablea a úplně vzadu bude navzdory své nelibosti sedět Benford.

„Ozvi se, až dorazíš do Vídně,“ rozloučil se Nate, než se mu dveře se zasyčením zavřely před nosem. Autobus se těžkopádně rozjel do Glyfady, odkud se chtěla Dominika taxíkem vydat na svou ambasádu.

Za posledních pár let se změnila. Je vznětlivá a nesnesitelná. Jako agentka nezvladatelná, koleduje si, že ji co nevidět odhalí. Takhle má probíhat tajná schůzka? Takhle má vypadat řízení agentky? Tohle je nějaký Romeo? V duchu už slyšel Gableova slova. „Gratuluju, zelenáči, právě jsi narazil na dno a ryješ ještě hloub.“

Langley. Sešli se v malé, chaotické zasedačce Benfordovy kontrašpionážní divize, jejíž zvukotěsné stěny, potažené šedou tkaninou, zdobila řada zarámovaných fotografií bývalých ředitelů divize, seřazených ve znepokojivě chronologickém pořadí kolem dokola místnosti jako morbidní výstavka mučedníků v křesťanských katakombách. Podobenky ze šedesátých let měly sépiový tón a zachycovaly zapomenuté absolventy prestižních univerzit s tenkými vázankami (Kennedyho doba). Kodachromové snímky z následujících dekád zobrazovaly ředitele kontrarozvědky s módními kotletami a mdlými úsměvy (Carter), s výrazy provinilé vypočítavosti (Nixon) i s nepřítomnými pohledy hemisférických osvoboditelů (Reagan). Nejnovější digitální fotky zpodobňovaly současnou generaci šéfů kontrašpionážní divize s výrazem nechápavého znepokojení (Clinton, Bush). Na konci řady visel snímek ředitele, který odešel do výslužby teprve nedávno, křupana proslulého svou neochabující nadutostí. Americkou vlajku v místnosti zlomyslně přemístili tak, aby tuhle podobiznu částečně zakrývala a aby onen jedovatý bacil vykukoval zpoza tkaniny pouze jedním okem, díky čemuž působily vzpomínky na něj ještě děsivěji, než jaký býval naživo. Na stěnách už nezbýval ani kousíček místa pro rámečky s budoucími exřediteli a fámy o tom, že už je vypsaná zakázka na stropní fresku zachycující Benforda jako andělíčka s holou zadnicí a maličkým lukem a šípem, se doposud nepotvrdily.

Jako ve všech Benfordových osobních prostorech vládl i na konferenčním stole nepořádek, byl zastavěný lejstry, hrnky s kávou a krabicí s koblihami. V koutě ležela halda srolovaných map a projekční plátno bylo veprostřed roztržené a slepené izolační páskou. V opačném rohu místnosti stály vyřazené dva rozbité monitory s plochou obrazovkou, vedle nichž ležely střepy hrnečku s logem amerického námořnictva – právě on byl nejspíš projektilem, který roztříštil přinejmenším jeden z displejů. Na jedné straně stolu seděli Benford, Gable, Forsyth a Nash. Do místnosti vešel se dvěma zápisníky vysoký ektomorf Hearsey, šéf technické divize, a uvelebil se naproti nim. Drsný, šlachovitý a jako kůže tvrdý Hearsey připomínal člověka, který by měl spíš v prérii opravovat plot z ostnatého drátu, případně kastrovat mladé býčky než trávit rok v laboratoři výzkumem chemické kyselé mlhy – rozprašované v noci nezachytitelnými drony – s cílem oslabit pevnost opěrných konstrukcí severokorejských raketodromů nebo vývojem fitness náramků ze semtexu, které se dají v Dubaji odpálit z laboratoře v Marylandu. Jelikož byl Hearsey vystudovaný inženýr, rozuměl pulzním dělům, navíc si nenechal od Benforda nic nakecat a Gable si ho oblíbil, proto byl do všeho zasvěcený, mimo jiné i do akce DIVA.

V CIA se mu říkalo prostě Hearsey – jenom ti nejzasvěcenější ze zaměstnanců věděli, že jeho křestní jméno zní Gayle, nikdy ale nic neprozradili. Hearsey se rozhlédl po Benfordově zpustlé zasedačce, prstem přejel po stole plném drobků a prohlížel si okolní nepořádek.

„Myslel jsem, že Hindenburg havaroval v Lakehurstu v New Jersey,“ prohodil. Hearseymu se podobné komentáře tolerovaly. Benford jen zamrkal.

Na druhém konci stolu si psal poznámky Benfordův nový asistent Lucius Westfall, odborník na zbraně hromadného ničení přeložený z ředitelství zpravodajství na ředitelství operací, což byla jedna z desítek stáží posvěcených samotným ředitelem CIA. Ty měly za cíl silou začlenit analytiky z ŘZ mezi agenty z ŘO, jenže ve většině případů to připomínalo snahu párovat na venkovské tancovačce pastorovy dcery s lodníky.

Westfall byl blondýn s vyzáblou tváří a brýlemi s kovovými obrubami, které se mu zamlžovaly, když mluvil na veřejnosti nebo se bavil s hezkými ženami. Pracovat pro Simona Benforda bylo už tak náročné, Westfall ovšem navíc musel neustále dešifrovat hantýrku zavedenou na ředitelství operací. Sotva těmhle operativcům rozuměl, když v jednom kuse používali výrazy jako rozpracování, podstava, kšeftaři, staré kurvy, aktivní opatření, schránky, konspirační úkryt, lovci lebek, skalpy, kontrasledovačka, králíci, ptačí zob, baryový klystýr, dvěstě jedničky, PRQ, přirozené změny trasy, verbovka, čechrání, poletování a milion dalších záhad. Podobně úděsné bylo i to, že musel snášet výpady hromotluka Martyho Gablea, o němž byl Westfall přesvědčený, že kdysi býval sériovým vrahem z Kansasu.

„Všechno si pečlivě zapisuj, Lucie,“ prohodil Gable a schválně jeho jméno vyslovil zženštile. Gableův osobitý styl zaučování nezkušeného kolegy osciloval někde mezi vojenským instruktorem a vozatajem na hipodromu. Paradoxněi samotného Gablea kdysi přeřadili z drsné africké divize a udělali z něj Benfordova nepravděpodobného zástupce. Kontrarozvědná divize bylo tajuplné špionské oddělení, kde se to zpravidla hemžilo nadanými, svéráznými introverty pracujícími ve tmě za zataženými žaluziemi. Lidé zvenčí ji nazývali ostrov polámaných hraček. Benford Gablea nepotřeboval ani tak jako samostatného zástupce, ale spíš jako člověka, co dokáže řešit choulostivé, kritické situace kdekoli v zahraničí, tedy pro činnost, kterou Marty zdrženlivě charakterizoval jako „rozbíjení nádobí“. I DIVA ke Gableovi vzhlížela – dokázal zchladit její horkou hlavu, když ji stále častěji chytal rapl kvůli komunikaci, riskování a bezpečnosti.

S vážností, kterou proslul ve Washingtonu, Londýně, Ottawě, Canbeře, Bonnu, Paříži, Říměi Tel Avivu, zahájil Benford schůzku tím, že praštil o stůl složkou lejster a po svém typickém způsobu spustil.

„Do prdele kurva fix! Jestli informace od DIVY sedí, tak tady máme nějakýho všivýho zmrda, co prodává do Severní Koreje tajemství o tom podělaným pulzním dělu.“

Nash, který se právě vrátil z Athén, si četl v papíru. „DIVA zrovna dneska ráno poslala hlášení přes SRAC. SVR prý tomu severokorejskému profesorovi Ri Su-jongovi přidělila krycí jméno PEČKA, což v ruštině znamená ‚pícka‘.“

Gable zamručel. „Pícka, jo? Slovník by zabral míň místa a nesežral by všecky koblihy,“ utrousil.

Nate po konferenčním stole přisunul krabici koblih s polevou. „Poslužte si,“ řekl. „Nakoupil jsem pro všechny, tak jsem myslel, že nebude vadit, když jednu sním.“

Gable zvedl víko krabice. „Ty nakoupíš koblihy, ale všechny od jednoho druhu? Žádná s čokoládou? Ani s džemem?“

Benford si poposedl. „Můžeme se soustředit na to, že z amerického námořnictva zřejmě unikla technologie elektromagnetického děla do severokorejského jaderného programu?“

Forsyth odložil kopii hlášení od DIVY. „Jak Severokorejci tuhle technologii získali?“ divil se. „Jejich rozvědka je naprosto neschopná. Většinou nanejvýš doma popravuje odhalené pučisty. A vy mi budete tvrdit, že řídí americký zdroj přímo na naší půdě? Vyloučeno.“

„Někdo jim tu technologii předává,“ ozval se Hearsey. „V přeloženém korejském dokumentu, co nám DIVA poslala, se objevuje doslovná americká terminologie: ‚vodivá dráha‘, ‚ionizovaný plyn‘, ‚kompaktní impulzní energie‘. Na tohle nemohli Severokorejci přijít sami od sebe.“

„Určitě to byl Peking,“ prohlásil Gable. „Vsadím se, že čínská rozvědka ulovila nějakýho kalifornskýho pacifistu, co pracuje v laboratoři námořnictva a horuje pro transpacifickou harmonii; anebo uhrovitýho kontraktora na ministerstvu obrany toužícího po corvetě; anebo dělostřeleckýho důstojníka na palubě nějaký fregaty, co se zabouchnul do krasotinky ze Šanghaje, která dodává impulzní energii jeho osobnímu kanónu.“

Westfall se ošíval v židli. Benford si toho všiml a ukázal na něj. „Westfalle, máte na tuhle věc názor?“ Gable posunul po stole krabici s koblihami jako kolegiální povzbuzení k odvaze se ozvat. Když Westfall spatřil, že Gable poslední dvě koblihy snědl a krabice je prázdná, nechal víko klesnout.

„Podle mě si Peking nepřeje, aby Pchjongjang tu bombu získal,“ prohlásil. „Číňané si myslí, že díky dodávkám jídla a vojenské pomoci mají Severokorejce pořád pod palcem. Líbí se jim, že za nimi Západ dolézá a prosí je, aby mu pomohli Severní Koreu krotit. A taky vědí, že jakmile Pchjongjang získá spolehlivou atomovku a k tomu odpalovací systém, utrhne se jim pitbul z vodítka a může udělat cokoli. Třeba i proti nim. Našel jsem si to: základní balistická střela Rodong-1 uletí osm set kilometrů mezi raketodromem Sohae a náměstím Nebeského klidu zhruba za pět minut a za tak krátkou dobu se členové politbyra ani nestačí políbit na rozloučenou. Kdepak, Čína si nepřeje, aby získali bombu.“ Kolem stolu se rozhostilo ticho. Ten hoch není hloupý.

„Hotovej Ulysses P. Grant,“ utrousil Gable. „Tak kdo podle tebe u nás toho informátora řídí?“

Westfall se zadíval na Natea. „To nám může říct jedině DIVA,“ odpověděl. „Jenže pokud to jméno nevypátrá setsakra rychle a Pchjongjang zjistí, jak nacpat uranové zařízení do bojové hlavice, promění se věž Space Needle v Seattlu v epicentrum jaderného výbuchu.“

NATEOVY ZELENÉ FAZOLKY PO EGEJSKU

Zbavte fazolky nejedlých konců. Smíchejte drcený česnek, petrželku, kopr, mátu, sůl a pepř. Na dno litinového hrnce naskládejte tenké plátky cibule, překryjte je vrstvou drcených rajčat, fazolek a bylinkové směsi, vše zalijte větším množstvím olivového oleje a pak přidejte další vrstvu cibule, rajčat, fazolek, bylin a olivového oleje. Nakonec poklaďte vrstvu cibule a opět zakápněte olejem. Nechte pomalu dusit, dokud fazolky nezměknou a nezkřehnou. Okořeňte a dochuťte citronovou šťávou. Podávejte teplé nebo při pokojové teplotě.

4

Ukradená tajemství

Alexander Larson, úřadující ředitel CIA, byl za posledních třicet let vůbec prvním šéfem služby, který se na tuto pozici vypracoval z řadového operativce. Tím se podobal někdejším ředitelům vzešlým z OSS, kteří službu vedli v padesátých a šedesátých letech ještě před nekonečnou řadou svých následovníků vybíraných z armády, z podlézavých kuloárů Kongresu nebo z ředitelství zpravodajství – ti se snažili řídit organizaci, jejímuž tajemnému poslání tak úplně nerozuměli a nikdy ho nezažili z první ruky. Někteří ředitelé znamenali pohromu, někteří absolutní pohromu a jen skrovná hrstka z nich dosáhla před svým odchodem určité synergie s pověstně skeptickou a neovladatelnou pracovní silou v Langley. Jmenování ostříleného operačního důstojníka Alexe Larsona šéfem CIA tohle období sucha ukončilo.

Alex Larson prošel výcvikem na Farmě počátkem sedmdesátých let spolu s Benfordem. Uhlazený extrovert Larson a prchlivý mizantrop Benford se spřátelili a výsledek této nečekané osobní chemie přetrval třicet let. Bylo logické, že vzhledem k rozdílnosti jejich osobností zamířil Alex do tajné služby v cizině, kde se věnoval náboru zahraničních spolupracovníků, zatímco Benford přirozeně tíhl k močálu kontrarozvědky a kontrašpionáže. Ani zeměpisná vzdálenost v průběhu let jejich přátelství neotupila, naopak se automaticky obnovovalo pokaždé, když se jejich cesty proťaly. A z Larsona byl teď ředitel celé CIA. Věděl, že jeho rozcuchaný kamarád má nesmírné nadání a k tomu houževnatost pitbula, byť s vadným skusem. Benford se s ním často radil.

Minulá administrativa Larsona zvolila šéfem CIA jako projev uznání jeho mravní bezúhonnosti, byrokratické bystrosti a vynikajících úspěchů při verbování agentů (k čemuž v průběhu let přispěl i Benford tím, že je po navázání spolupráce prověřoval). Pětašedesátiletý Larson jako ředitel CIA i vypadal – byl pomenší, trochu při těle, nosil brýle s oranžovohnědými obrubami z želvoviny a pod nosem ozdobu, které Benford říkal rádoby knírek Allena Dullese. Díky těmto rysům spolu s řídnoucími bílými vlasy a bílým obočím tak huňatým, že podřízení museli odolávat pokušení učísnout mu je hřebenem, připomínal vysokoškolského profesora. Byl však každým coulem operativec a zaměstnanci ho uznávali.

Larson se ovšem netěšil oblibě současného osazenstva Bílého domu ani nenápaditých progresivistů v Národní bezpečnostní radě, dvacátníků, kteří vystudovali angličtinu a radili prezidentovi v otázkách blízkovýchodní politiky. Ředitel Larson navíc nepřímo popřel výrok, který jeho předchůdce pronesl během poslední zahraniční cesty před svým odchodem. „My nekrademe tajemství,“ vyjádřil se odstupující šéf CIA ke způsobu sběru informací před shromážděnými pracovníky spřátelených služeb. „Všechno, co děláme, je v souladu s americkými zákony. Odkrýváme, zjišťujeme, odhalujeme, získáváme, pátráme, žádáme.“

Když se Larsona na slova jeho předchůdce zeptali na uzavřeném zasedání senátního výboru pro zpravodajské služby, bez úsměvu i špetky ironie senátorům odpověděl: „Lze s nimi souhlasit. Agent například odhalí existenci ruského vyzvědače v ústředí NATO, řídící důstojník CIA si vyžádá informace, agent je následně odkryje, a CIA tak získá aktuální kontrašpionážní informace.“ Podjatí donašeči tenhle neloajální výrok ihned ohlásili, Alexander Larson ale padáka nedostal. Ani nemohl. Důvod se jmenoval COPPERFIN.

Za čtrnáct let v operativě vybudoval Larson špionážní síť COPPERFIN, rozsáhlou výzvědnou strukturu, která infiltrovala celou státní společnost zabývající se vývojem, konstrukcí a testováním letounů vyráběných v Ruské federaci. Larson před mnoha lety osobně naverboval první dva ruské hlavní agenty, jednoho v Indii, druhého v Brazílii, a ti pro změnu získali ke spolupráci další zdroje ve výrobních závodech Suchoj, Mikojan, Iljušin, Tupolev a Jakovlev, jejichž sloučením vznikla roku 2006 společnost OAK, Objedinjonnaja aviastroitěľnaja korporacija, Sjednocená letecká korporace, se sídlem v Krasnoselském obvodu v moskevském centrálním okruhu. Agenti Larsonova COPPERFINU pravidelně vyprazdňovali přísně tajné trezory OAKu a podávali hlášení o pokročilých schopnostech ruských stíhaček čtvrté a páté generace, jako jsou Su-27, Mig-29 nebo nový Suchoj Su-57. Americké letectvo bylo nadšené.

Záměr administrativy nakonec se Alexe Larsona zbavit a nahradit ho ředitelem, který by se více podřídil bázlivé zahraniční politice Bílého domu, zmařily pochvalné hlasy z Pentagonu, když se díky síti COPPERFIN podařilo získat technické parametry zařízení zvaného AFAR, Aktivnaja fazirovannaja antennaja rešjotka, nového ruského radaru z aktivních fázovaných anténních mřížek, což byl neocenitelný úlovek. Následovala dodávka skutečné protilodní střely Ch-35U Zvězda, v NATO označované jako Kayak, ale pro podobnost s americkou střelou Harpoon přezdívané Charpunskij. Zvězdu vyvezl přes litevské hranice kurýr sítě COPPERFIN, který uplatil pohraničníky, aby si nevšímali ocasu rakety, trčícího z rozbitého zadního okénka jeho UAZu Patriot, což byl jediný způsob, jak střelu o váze 520 kilogramůa délce 380 centimetrů do kompaktního SUV nacpat.

Jelikož tak byl ředitel Larson imunní vůči dyspeptickým protivníkům, po poradě se Simonem Benfordem spustil vlastní soubor aktivních opatření proti režimu Vladimira Putina – ofenzivu, která se v očích mnoha lidí měla zahájit už dávno, a oplatit tak Rusům stejnou mincí sedmdesát let dezinformací, klamu a politického vměšování, což byly typické metody Kremlu. Larson se stal hlasitým kritikem putinovského Ruska a na otevřených zasedáních výborů dosvědčoval, že Rusové pomocí aktivních opatření odjakživa ovlivňují celosvětové politické dění, povětšinou s nevalnými výsledky. Zintenzivnil sdílení zpravodajských informací se spřátelenými službami, zvlášť na Ukrajině a v Pobaltí, což vedlo k několik okázalým zatčením odhalených ruských rozvědčíků. Jejich totožnost rozkryla DIVA a Larson jí přes Benforda vyjádřil uznání. (Ředitel se s DIVOU nikdy nesetkal; Larson tuhle agentku prozíravě ponechal ve schopných rukou Benforda a spol.)

Jelikož se Larson po celou svou kariéru zaměřoval na Rusko, chápal kořistnický světonázor Vladimira Putina a věděl, že Kreml začne sekat latinu, jedině pokud náklady Putinova řádění převýší domnělé zisky. A pak přišlo mimořádně výbušné hlášení: agenti COPPERFINU vynesli písemné důkazy obrovského podvodu v leteckém konsorciu OAK. Tenhle podnik zřídil prezident Putin jako otevřenou akciovou společnost financovanou jak z ruských soukromých, tak státních prostředků, z nichž ovšem značná část mizela v kapsách spřátelených kumpánů. S Benfordovou podporou Larson dotlačil Bílý dům i bojácné ministerstvo zahraničí k tomu, aby celý korupční skandál zveřejnily (s odvoláním na cizí zdroje kvůli ochraně interních informátorů), zkritizovaly Rusko na půdě OSN, uvalily sankce na firmy prodávající ruské dopravní letouny a zablokovaly znovupřijetí Ruska do G7. Bílý dům si nechtěl Rusko znepřátelit, proto váhal, nakonec však na naléhání samolibého Kongresu, naočkovaného ředitelem CIA, přistoupil k činu. Alex Larson operoval po celém Washingtonu a tlačil státní instituce k tomu, aby se konečně rozhoupaly.

Benford se s Larsonem radil v jeho kanceláři. „Konečně. Teď se naskýtá příležitost těm neotesaným slovanským šmejdům zatopit,“ prohlásil Benford. „Shromažďujeme komplexní technické i vojenské informace a ta negativní mezinárodní publicita Putina aspoň na chvíli vyděsí. Kéž bychom tak jenom dokázali přesněji předvídat jeho reakci – umět si poradit s hadem zatlačeným do kouta a tak, jestli chápeš tu metaforu.“

„Jak si vzpomínám, tvoje metafory bývaly podstatně erudovanější,“ odvětil Alex s kamennou tváří. „DIVA už snad brzo získá lepší přístup k Putinovým plánům a záměrům, pokud se stane ředitelkou SVR. Tedy samozřejmě za předpokladu, že ji řídíš tak kvalitně, jak tvrdíš.“

Benford se neusmál. „Můžeš si být jistý, že navzdory absenci tvého typicky okázalého rokokového operačního stylu agentce DIVĚ nic nehrozí.“

Larson se uchechtl. „A hlavním řídícím orgánem je pořád ten mladý důstojník? Jakže se jmenuje?“

„Nash, Nathaniel,“ odvětil Benford. „Možná bude pomáhat Australanům s tou hongkongskou operací, o které jsem ti říkal minulý týden. DIVU mezitím povede Marty Gable.“

Larson měl až příliš dobrý čich. „Nějaké potíže?“

Benford pokrčil rameny. „Řídící důstojník a DIVA spolu mají vztah, který se tak trochu vymyká obvyklým parametrům.“

„Co tím myslíš?“ zeptal se Alex.

„Jsou do sebe zamilovaní a intimně se stýkají, kdykoli jim to okolnosti dovolí,“ líčil Benford. „Až doteďjsem nad Nashem držel ochrannou ruku a nevyrazil ho. Domnívám se, že by měl jeho odchod ze služby výrazný dopad na produktivitu agentky DIVY.“

„Jak výrazný?“ otázal se Alex.

„Nejspíš by skončila. Ale když Nashe na pár týdnů uklidíme do Hongkongu a Gable mezitím agentku uklidní, není se bezprostředně čeho obávat.“ Oba muži uvažovali stejně a celou záležitost – i Nashovu budoucnost – prozatím odložili k ledu.

Larson otevřel spis, který měl položený na stole a který obsahoval Benfordovy připomínky k zítřejší schůzce s prezidentem a výborem nejvyšších představitelů Národní bezpečnostní rady ohledně pokračující tajné kampaně CIA proti Kremlu. Pročítal je mlčky. „Člověku chybí práce v terénu,“ řekl a zvedl hlavu.

I Benford si spis otevřel. „Organizace tě potřebuje za tímhle stolem. Za posledních třicet let ses v cizině vyřádil ažaž. Teď musíš z tohohle chlíva zase udělat zpravodajskou službu.“

„Projeď se mnou ty svoje poznámky,“ požádal ho Alex.

Benford mluvil stručně a výstižně. Účelem téhle instruktážní schůzky bylo uklidnit nervózního amerického prezidenta a zajistit si pokračující podporu Pentagonu. Vzhledem k tomu, s jakou nestoudností Putin zasahoval do dění na světové scéně, bylo důležité udělat mu v danou chvíli čáru přes rozpočet. Zmatečné a úzkostlivé jednání západních vlád mu jenom dodávalo odvahy. Veřejné zostuzení Kremlu mělo narušit celou řadu ruských aktivních opatření v Pobaltí, Evropě i v zemích jako Černá Hora. Dalo se čekat, že jakékoli nepravosti odhalené v OAKu trojnásob poškodí skomírající hospodářství Ruska, odradí investory, sníží počet zájemců o ruský vojenský materiál, přiškrtí výdaje na armádu a zkomplikují kremelský avanturismus v Africe, Latinské Americe i na přírodní zdroje bohaté Arktidě. Zkroucení ocasu ruského medvěda v zahraničí navíc odvede pozornost Kremlu, a tím ochrání cenné informační zdroje, jako byl COPPERFIN. Tváří v tvář zdrcujícímu mezinárodnímu odsouzení budou Rusové zuřit. A ředitel CIA hodlal zdvořile trvat na tom, že prezident USA si takovou příležitost nemůže nechat ujít a nesmí zůstat nečinný.

„Uvidíme, jak to na něj zapůsobí,“ řekl Alex. „Přinejmenším mě podpoří nejvyšší šarže.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kremelská kandidátka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.