Přeložila Ivana Štěpánková

THE LAST FLIGHT

Copyright © 2020 by Julie Clark

Translation © Ivana Štěpánková, 2021

ISBN 978-80-249-4429-6

Věnováno všem ženám, které vystoupily se svými příběhy. Ať už před kongresovým panelem v živém televizním přenosu, anebo v kanceláři bez oken na personálním oddělení – my vás slyšíme.

My vám věříme.

Pověz mi o svém zoufalství, a já ti povím o tom svém.

Mezitím jde svět dál.

Mary Oliverová, Divoké husy

PROLOG

Letiště Johna F. Kennedyho, New York

Úterý 22. února

Den pádu

Terminál 4 se hemží lidmi, kolem mě houstne pach navlhlé vlny a leteckého paliva. Čekám na ni, hned za automatickými skleněnými dveřmi. Kdykoliv se otevřou, zasáhne mě studený zimní vítr, a to mě přiměje představovat si vlahý vánek v Portoriku, ozvláštněný vůní ibišku a mořské soli. Měkká španělština s přízvukem kolem mě víří jako teplá koupel a splachuje osobu, kterou jsem dřív bývala.

Vzduch venku burácí, jak se letadla odlepují k nebi, zatímco uvnitř vřeští zkomolená hlášení z reproduktorů. Někde za mnou hovoří starší žena říznou staccato italštinou. Ale já nespouštím oči z obrubníku, stále sleduju přelidněný chodník venku před terminálem, vyhlížím ji. Opírám svou víru – a celou svou budoucnost – o skutečnost, že dorazí.

Vím o ní jen tři věci: jak se jmenuje, jak vypadá a že její letadlo odlétá dnes dopoledne. Mou výhodou je, že ona o mně neví nic. Potlačuju paniku, že už jsem ji nějak promeškala. Že už je pryč a s ní i moje příležitost vyklouznout z tohoto života do života nového.

Lidé mizí každý den. Muž stojící ve frontě v kavárně Starbucks, jenž si kupuje svůj poslední kelímek kávy, než nasedne do auta, kterým odfrčí do nového života, a nechá za sebou rodinu, jež si bude navždy klást otázku, co se přihodilo. Anebo žena sedící na zadním sedadle dálkového autobusu Greyhound, jež vyhlíží z okna a vítr jí fouká pramínky vlasů do obličeje. Smazává svou osobní historii, kterou bylo příliš těžké unést. Můžete stát těsně vedle někoho, kdo prožívá poslední chvíle, kdy je sám sebou, a vy se to nikdy nedozvíte.

Ale jen velmi málo lidí se fakticky pozastaví nad tím, jak obtížné je doopravdy zmizet. Ta míra každičkého detailu nutná k odstranění i sebemenší stopy. Neboť vždycky se něco najde. Tenká nitka, semínko pravdy, chyba. Stačí i nepatrná podružná okolnost, aby se vše rozluštilo. Telefonní hovor ve chvíli odjezdu. Malá dopravní kolize tři bloky od nájezdu na dálnici.

Zrušený let.

Změna itineráře na poslední chvíli.

Přes velikou skleněnou výplň, zamlženou sraženou párou, vidím, jak u obrubníku zastavuje černá limuzína, a hned vím, že to je ona, dokonce ještě než se otevřou dveře a vystoupí z auta. Když tak učiní, ani se nerozloučí s tím, kdo s ní seděl na zadním sedadle. Místo toho cupitá po chodníku a prochází automatickými dveřmi tak blízko, až se její růžový kašmírový svetr otře o mou paži, jako takové jemné pozvání. Ramena má shrbená, jako by očekávala další zásah, další útok. Tohle je žena, která ví, jak snadno jí může koberec za padesát tisíc dolarů sedřít kůži na tváři. Nechám ji projít, zhluboka se nadechnu a pak ze sebe vydechnu napětí. Je tady. Můžu začít.

Přehodím si popruh tašky přes rameno a jdu za ní, proklouznu do fronty na bezpečnostní kontrolu přímo před ni, neboť vím, že lidé na útěku se dívají jen za sebe, nikdy ne dopředu. Poslouchám a čekám na svou příležitost.

Ona to ještě neví, ale brzy se stane jednou ze zmizelých. A i já se vytratím, jako proužek dýmu k nebi, a zmizím.

CLAIRE

Pondělí 21. února

Den před pádem

„Danielle,“ říkám, když vstupuju do malé kanceláře, která sousedí s naším obývacím pokojem, „řekněte prosím panu Cookovi, že si jdu zacvičit.“

Zvedne oči od svého počítače, vidím, jak její pohled zachytí mou modřinu dole podél krku, zamaskovanou tenkou vrstvou make-upu. Automaticky si upravím šátek, abych ji schovala, a vím, že se o ní nezmíní. Nikdy to nedělá.

„Ve čtyři máme schůzku v Centru pro vzdělávání,“ říká. „Zase přijdete pozdě.“ Danielle sleduje můj kalendář i moje přešlapy a já na ni sázím, že to pravděpodobně bude ona, kdo nahlásí, až se nedostavím včas na jednání či zruším-li schůzky, které můj manžel Rory považuje za důležité. Když kandiduju do Senátu, nemůžeme si dovolit luxus nějakých chybných kroků, Claire.

„Děkuju, Danielle. Orientuju se v kalendáři stejně dobře jako vy. Prosím nahrajte moje poznámky z posledního jednání a připravte je k odeslání. Sejdeme se na místě.“

Když odcházím z místnosti, slyším ji zvedat telefon a klopýtnu, což by mohlo upoutat pozornost v době, kdy si to nemůžu dovolit.

Lidé se vždycky ptají, jaké to je být provdaná do rodiny Cookovy, nejvýznamnější politické dynastie hned po Kennedyových. Vyhnu se odpovědi a začnu mluvit o naší nadaci, jsem vytrénovaná zaměřit se na práci, nikoliv na drby. Na iniciativy, jako je zvýšení gramotnosti třetího světa nebo problematika vodních zdrojů, program mentoringu pro problematické školy v centrech měst, výzkum zaměřený na rakovinu.

To, co jim přiblížit nemůžu, je ten neustálý boj, abych si uhájila nějaké soukromí. Dokonce i u nás doma pořád někdo je, v každou denní hodinu. Asistenti. Domácí personál, který pro nás vaří a uklízí. Musím zápasit o každou minutu a každý centimetr čtvereční pro sebe. Nikde nejsem skrytá před zraky Roryho personálu, všichni jsou oddanými zaměstnanci Cookových. I po deseti letech manželství jsem tady vetřelcem. Outsiderem, kterého musí hlídat.

Naučila jsem se, jak zajistit, že k vidění není nic.

Fitness centrum je jedním z mála míst, kam za mnou Danielle nechodí, kde mě nepronásleduje se svými seznamy a časovými plány. Tam se scházím s Petrou, jedinou kamarádkou, která mi zbyla z doby před Rorym. A jedinou, kterou mě Rory nepřinutil opustit.

Neboť pro Roryho Petra neexistuje.

___________

Když dorazím do posilovny, Petra už tam je. Převléknu se v šatně, a zatímco stoupám po schodech k řadě běžeckých pásů, stojí na podestě a ze zásobníku si bere čistý ručník. Naše oči se krátce setkají, ona pak odvrátí svůj pohled jinam, když si beru ručník já.

„Jsi nervózní?“ zašeptá.

„Vyděšená,“ odpovím, otočím se a odcházím pryč.

Běhám hodinu, bedlivě sleduju čas, a když vstoupím do sauny přesně ve dvě třicet s ručníkem ovinutým kolem těla, bolí mě svaly z vyčerpání. Prostor je zahalený v páře a já se usměju na Petru, která sedí sama na horní lavici a obličej má zrudlý horkem.

„Pamatuješ si na paní Morrisovou?“ zeptá se, když usednu vedle ní. Zasměju se, jsem vděčná, že můžu myslet na něco z doby, kdy bylo všechno jednodušší. Paní Morrisová byla naší učitelkou ve čtvrťáku na střední škole a Petra málem propadla.

„Celý měsíc ses se mnou odpoledne co odpoledne učila,“ pokračuje. „Nikdo z ostatních dětí se ke mně a k Nicovi ani nepřiblížil kvůli tomu, kdo byl náš otec, ale ty ses do toho vložila a postarala ses, abych dostudovala.“

Otočila jsem se na dřevěné lavici a podívala se na Petru. „Takhle to zní, skoro jako byste s Nicem byli úplní vyděděnci. Ale vy jste přece kamarády měli.“

Petra zavrtí hlavou. „Lidi, kteří se k tobě chovají hezky kvůli tomu, že tvůj táta je ruskou verzí Al Caponeho, nejsou kamarádi.“

Navštěvovali jsme elitní školu v Pensylvánii, kde se děti nebo vnoučata z rodin, ve kterých se dědily velké peníze, dívaly na Petru a jejího bratra Nica jako na něco nového, přibližovaly se k nim skoro jako v nějaké zkoušce odvahy, aby zjistily, jak daleko můžou zajít, ale nikdy si ani jednoho z nich nepustily úplně k tělu.

A tak jsme vytvořili trojici outsiderů. Petra a Nico se postarali, aby se mi nikdo neposmíval kvůli školní uniformě z frcu nebo otlučené hondě, v níž se vždycky s dýmajícím výfukem přirachotila moje máma, když mě vyzvedávala. Postarali se, abych nejedla o samotě, a vtahovali mě do školních akcí, kterým bych se jinak vyhýbala. Vytvořili nárazník mezi mnou a dětmi, které pronášely kruté, povýšené narážky na to, že jsem jenom dojíždějící studentka na stipendiu, moc chudá, moc obyčejná na to, abych byla jednou z nich. Petra a Nico byli mými kamarády v době, kdy jsem žádné neměla.

___________

Bylo to jako osud, ten den před dvěma lety, kdy jsem vstoupila do fitness centra a uviděla Petru, zjevení z mé minulosti. Ale už jsem nebyla tím člověkem, kterého si Petra pamatovala ze střední školy. Až moc se toho změnilo. Až moc bych musela vysvětlovat svůj život i to, co jsem mezitím ztratila. A tak jsem se schválně dívala jinam, zatímco Petra do mě svůj pohled úplně zavrtávala, abych si jí všimla. Abych ji pozdravila.

Docvičila jsem, vydala jsem se k šatně a doufala jsem, že se schovám v sauně, dokud Petra neodejde. Avšak když jsem do sauny vešla, seděla tam. Jako bychom to celé naplánovaly.

„Claire Taylorová,“ pronesla.

Jakmile jsem zaslechla své staré jméno, musela jsem se – chtíc nechtíc – usmát.

Vzpomínky se začaly hrnout, spustil je tón i intonace Petřina hlasu, ve kterém stále zaznívaly stopy ruštiny, kterou mluvila doma. V mžiku jsem se cítila jako své staré já, a nikoliv jako osoba, ve kterou jsem se proměnila za ta léta, co jsem Roryho manželkou: luxusní a neproniknutelná, skrývající svá tajemství pod tvrdou slupkou.

Zvolna jsme se rozpovídaly, nezávazný společenský hovor rychle přešel na osobní rovinu a probraly jsme celá ta léta od chvíle, kdy jsme se viděly naposledy. Petra se nikdy nevdala. Proplouvala životem, podporována svým bratrem, který teď vede rodinnou firmu.

„A ty,“ řekla a ukázala na mou levou ruku, „ses vdala?“

Prohlížela jsem si ji přes clonu páry, překvapilo mě, že nic nevěděla.

„Vzala jsem si Roryho Cooka.“

„Impozantní,“ zareagovala Petra.

Dívala jsem se stranou a čekala, až se zeptá na to, na co se lidi ptají vždycky – co se doopravdy stalo Maggie Morettiové. To jméno bude napořád spojováno s mým manželem. Dívka, kterou z anonymity ke slávě katapultovalo jednoduše to, že – kdysi – milovala Roryho.

Ale Petra se jen opřela a řekla: „Viděla jsem interview, které s ním dělala Kate Laneová na CNN. Jeho práce v té nadaci je obdivuhodná.“

„Rory umí dělat věci se zuřivou vášní.“ Odpověď v sobě skrývala pravdu, kdyby měl někdo zájem jít do hloubky.

„Jak se má tvoje máma a sestra? Violet už určitě musela dostudovat.“

Téhle otázky jsem se děsila. I po těch letech jsem stále ostře pociťovala tu ztrátu. „Zemřely při autonehodě před čtrnácti lety. Violet bylo právě jedenáct.“ Omezila jsem se na stručné vylíčení. Deštivý páteční večer. Opilý řidič, který nezastavil na stopce. Srážka, při které obě na místě zemřely.

„Ach, Claire,“ vzdychla Petra. Nepronášela žádné fráze, ani mě nenutila, abych věci omílala dokola. Místo toho se mnou jen seděla, nechala můj smutek prodlévat v tichu, věděla, že nemůže říct nic, čím by mou bolest zmírnila.

___________

Začaly jsme se scházet v sauně vždycky po dokončení tréninku. Petra chápala, že kvůli tomu, z jaké rodiny pochází, nás nikdo nesmí vidět na veřejnosti spolu. Dokonce i před tím, než jsme věděly, co se chystám nakonec udělat, jsme se chovaly obezřetně, jen zřídka jsme komunikovaly telefonicky a nikdy přes e-mail. Ale v sauně jsme znovu vzkřísily své přátelství, obnovily vzájemnou důvěru, rozpomněly se na spojenectví, díky kterému jsme zvládly střední školu.

Netrvalo dlouho a všimla si, co skrývám.

„Musíš od něj odejít, jasné?“ prohlásila jedno odpoledne, několik měsíců poté, co jsme se poprvé setkaly. Dívala se na mou modřinu nahoře na levé paži, pozůstatek hádky s Rorym dva večery předtím. Navzdory mé snaze zahalit stopy – ručník povytažený výš kolem hrudníku, visící kolem krku, či nařasený přes ramena – Petra tiše pozorovala Roryho postupující běsnění na mé kůži. „To není poprvé, co na tobě něco takového vidím.“

Zakryla jsem si podlitinu ručníkem, nechtěla jsem, aby mě litovala. „Jednou jsem to zkusila. Asi před pěti lety.“

Tehdy jsem věřila, že je možné odejít z našeho manželství. Připravila jsem se na boj, věděla jsem, že to bude komplikované a drahé, ale jeho násilí mi přece poslouží jako páka. Vyhovíš mi, a já na oplátku pomlčím o tom, co jsi za člověka. Jenže ono to takhle vůbec neproběhlo.

„Vyšlo najevo, že žena, které jsem se svěřila a která se mi snažila pomoct, měla za manžela Roryho dávného kamaráda z univerzitní koleje. A když se Rory objevil, tenhle manžel mu otevřel dveře a pustil ho dovnitř, choval se k němu jako k velkému kámošovi, tajně si potřásali rukama a podobně. Rory jim řekl, že bojuju s depresí, chodím k psychiatrovi a že možná dozrál čas na nějakou hospitalizaci.“

„On tě chtěl dát zavřít do blázince?“

„Oznámil mi, že všechno může být ještě mnohem horší.“ Zbytek jsem Petře nevyprávěla. Jak – když jsme dorazili domů – mě surově přitlačil k mramorovému pultu v naší kuchyni, až mi praskla dvě žebra. Tvoje sobectví mě zaráží. To, že bys byla ochotná zničit všechno, co jsem vybudoval – odkaz mý matky –, kvůli tomu, že se hádáme. Všechny páry se hádaj, Claire. Ukázal kolem sebe po místnosti, na všechny ty špičkové přístroje, drahé kuchyňské pracovní desky, a řekl: Rozhlídni se kolem sebe. Co víc by sis mohla přát? Nikdo tě nebude litovat. Nikdo ti nebude ani věřit.

Což byla pravda. Lidi chtěli, aby byl Rory tím, za koho ho považovali – charismatickým synem progresivní a milované senátorky Marjorie Cookové. Nikdy bych nikomu nemohla vysvětlit, co mi udělal, protože cokoliv bych řekla, i sebevíc nahlas, vždycky by moje slova zůstala pohřbená pod projevy lásky, kterou všichni dávali najevo jedinému dítěti Marjorie Cookové.

„Lidi nikdy neuvidí to, co vidím já,“ prohlásila jsem nakonec.

„Tomu vážně věříš?“

„Myslíš, že kdyby Carolyn Bessetteová vystoupila a obvinila Johna F. Kennedyho juniora z toho, že ji bije, že by se za ni tahle země postavila?“

Petřiny oči se rozšířily. „To si děláš srandu? Žijeme v éře #MeToo. Myslím, že by lidi byli celí diví a uvěřili by jí. Pravděpodobně by vznikl i nový pořad na stanici Fox nebo CNN, aby to bylo možné rozebírat.“

Smutně jsem se zasmála. „V ideálním světě bych Roryho hnala k odpovědnosti. Ale já to v sobě nemám, abych se pouštěla do boje, který by trval celé roky, který by prosáknul do každičkého koutku mého života a pošpinil všechno dobré, co by mohlo přijít potom. Já se od toho chci jenom osvobodit. Osvobodit se od něj.“

Postavit se proti Rorymu bylo jako udělat krok do propasti a věřit, že mě zachytí velkorysost a laskavost ostatních. A já žila až moc dlouho s lidmi, kteří by se s radostí dívali na můj volný pád, pokud by to znamenalo, že můžou být nablízku Rorymu. Peníze a moc zajišťovaly v tomhle světě beztrestnost.

Dlouze jsem se nadechla a cítila jsem, jak mi pára proniká hluboko do těla. „Odejít od něj by znamenalo, že bych to musela udělat tak, aby mě nikdy nenašel. Koukni, co se stalo Maggie Morettiové.“

Obrysy Petřina obličeje se rozpíjely v páře, která se mezi námi vznášela, ale bylo vidět, že její pohled zbystřil. „Myslíš, že s tím měl něco společného?“

„Já už ani nevím, čemu mám věřit,“ odpověděla jsem.

___________

Během následujícího roku jsme s Petrou dávaly dohromady plán, připravovaly jsme choreografii mého zmizení pečlivěji než balet. Posloupnost událostí načasovaných tak dokonale, aby nezbyl prostor pro nějakou chybu, a teď tu sedím jen hodiny před jeho provedením. Syčení páry zaplňuje vzduch kolem nás, Petra se jeví jako nezřetelný stín na cedrové lavici vedle mě.

„Poslalas dneska ráno všechno?“ ptám se jí.

„FedExem, adresováno tobě, s označením ,Do vlastních rukou‘. Do hotelu by to mělo přijít zítra hned ráno.“

Nemohla jsem riskovat a schovávat všechno, co jsem nashromáždila, ve svém domě, kde by to mohl kdokoliv – buď služebné, či ještě hůř Danielle – najít. Takže Petra měla vše u sebe – čtyřicet tisíc dolarů z Roryho peněz a díky Nicovi i úplně novou identitu.

„Nová vládní technologie tuhle výrobu dost ztěžuje,“ prohlásil to odpoledne, kdy jsem za ním přijela. Seděli jsme u jídelního stolu v jeho obrovském domě na Long Islandu. Stal se z něho pohledný muž, měl ženu a tři děti. A osobní strážce – dva stáli u brány na příjezdové cestě a další dva u vchodu do domu. Napadlo mě, že Rory a Nico nejsou moc odlišní. Oba jsou vyvolenými syny, kteří jsou tlačeni do toho, aby pokračovali v rodinném podniku ve dvacátém prvním století, s novými pravidly a regulacemi. Od obou se očekávalo, že udělají víc než předchozí generace – anebo že, přinejmenším, o všechno nepřijdou.

Nico ke mně přistrčil tlustou obálku, já ji otevřela a vytáhla z ní dokonalý řidičský průkaz vystavený v Michiganu a pas s mým obličejem a jménem Amanda Burnsová. Zběžně jsem si prohlédla zbytek – průkaz sociálního pojištění, rodný list a kreditní kartu.

„S tímhle pořídíš cokoliv,“ oznamoval Nico, zvedl řidičák a natočil ho ke světlu, abych viděla hologram vystupující na povrchu. „Můžeš volit. Platit daně. Vyplnit daňové přiznání. Je to špičková práce, můj člověk je nejlepší. Existuje ještě jeden expert, který umí udělat kompletní sadu takhle dobře, a ten žije v Miami.“

Nico mi podával kreditní kartu – k účtu u Citibank, bylo na ní vyražené moje nové jméno.

„Petra ho otevřela minulý týden a výpisy budou zasílat na její adresu. Až se usadíš, můžeš si to změnit. Anebo tuhle kartu zahoď a zařiď si jinou. Ale buď opatrná. Ať ti někdo neukradne tvou identitu.“

Zasmál se vlastnímu vtipu a já si všimla, že se mu ve tváři mihl výraz kluka, kterým byl dřív, který při obědě sedával vedle mě a Petry, který jedl svůj sendvič a přitom dělal úkol z matiky, který už tehdy vnímal tíhu toho, co se od něj očekávalo.

„Díky, Nico.“ Předala jsem mu obálku s deseti tisíci dolary, malým zlomkem peněz, které se mi podařilo ulít a nasyslit během uplynulých šesti měsíců. Sto dolarů tady. Další dvě stovky tamhle. Využívala jsem službu cash back při placení u pokladny, kdykoliv to šlo. Každý den jsem strkala peníze do Petřiny skříňky ve fitcentru, aby mi je uschovala, dokud nebudu připravená.

Jeho obličej zvážněl.

„Chci, abys věděla, že jestli se něco zvrtne, nemůžu ti pomoct. Ani Petra ti nepomůže. Tvůj manžel má prostředky, jak mě a moje živobytí – stejně jako Petřino – dokáže ohrozit.“

„Chápu,“ ujistila jsem ho. „Udělals víc než dost a já jsem ti vděčná.“

„Myslím to vážně. Stačila by jedna tenká nitka spojující tvůj nový život s tím starým a všechno by se rozpadlo.“ Jeho tmavé oči se zadívaly do mých a neuhýbaly. „Nikdy už se nemůžeš vrátit zpátky. Ani jednou. Nikdy a nijak.“

___________

„Rory naplánoval odlet zhruba na desátou,“ říkám teď Petře. „Nezapomnělas přiložit můj dopis? Nechci ho psát znovu na hotelový dopisní papír deset minut před odchodem.“

Přikyvuje. „Je tam, se vším ostatním. S adresou i známkou, připravený k odeslání z Detroitu. Cos mu napsala?“

Pomyslím na ty hodiny, které jsem tím strávila, na tu spoustu verzí, které jsem zničila, když jsem sestavovala dopis, který Rorymu utne možnost, aby se mě pokusil sledovat. „Napsala jsem, že odcházím a že tentokrát mě už nikdy nenajde. Že má veřejně oznámit naši rozluku, sdělit, že to byl přátelský rozchod a že se k tomu nebudu nijak veřejně vyjadřovat, ani dávat rozhovory.“

„Týden před tím, než oznámí svou kandidaturu do Senátu.“

Zakřenila jsem se na ni: „Měla jsem s tím počkat až po tom?“

Jakmile jsem našetřila dostatek peněz na svůj nový život, začala jsem se rozhlížet po ideální příležitosti odejít. Zkoumala jsem nadcházející akce v našem Google kalendáři, hledala jsem cestu, kterou budu absolvovat sama, a zaměřovala jsem se na města blízko kanadských či mexických hranic. A vyhlédla jsem si cestu do Detroitu, kde mám navštívit Světoobčany, nediskriminační charterovou školu, kterou financuje Nadace rodiny Cookovy. Odpolední prohlídka školy, po níž následuje večeře s dárci.

Opřu se o lavici za sebou, civím do stropu, který je obestřen vrstvou páry, a probírám zbytek plánu. „Přistaneme kolem poledne. Školní akce začíná ve dvě, takže musím zajistit, abychom jeli nejdřív do hotelu, kde si vyzvednu ten balíček a někam ho bezpečně uschovám.“

„Zavolala jsem do půjčovny aut. Očekávají paní Amandu Burnsovou, která si kolem půlnoci vyzvedne malý rodinný vůz. Dokážeš si sehnat taxíka?“

„Hned ve stejné ulici, kde bydlím, je hotel Hilton. Tam taxi seženu.“

„Bojím se, aby tě někdo nezahlídl, jak odcházíš s kufrem uprostřed noci. Aby tě nešpehoval a nezavolal Rorymu.“

„To nehrozí. Pořídila jsem si dostatečně velký batoh na pár kousků oblečení a na peníze. Všechno ostatní tam nechám – včetně kabelky a peněženky.“

Petra přikývne. „Pro všechny případy jsem ti kreditkou zarezervovala pokoj v hotelu W v Torontu. Očekávají tě tam.“

Zavírám oči, z toho horka je mi mdlo. Nebo je to možná tím stresem, že musím provést každičký detail přesně. Není prostor na sebemenší chybu.

Cítím, jak minuty ubíhají. Tlačí mě k momentu, kdy udělám první z celé série nevratných kroků. Jedna moje polovina chce na tohle všechno zapomenout. Chce jet do Detroitu, absolvovat návštěvu školy a vrátit se domů. Chce pokračovat v rozhovorech s Petrou v sauně. Ale tohle je moje šance konečně se dostat pryč. Jestli teď mám nějaké možnosti, tak ty se smrsknou na nulu, jakmile Rory oznámí svou kandidaturu do Senátu.

„Je čas jít.“ Petřin hlas je klidný a já znovu otevřu oči.

„Nevím, jak ti poděkovat,“ řeknu jí.

„Bylas jedinou kamarádkou, kterou jsem celé ty roky předtím měla. Nemusíš mi děkovat. Ten, kdo je dlužníkem, jsem já,“ prohlašuje. „Teď jsi na řadě ty, abys byla šťastná.“ Utáhne si ručník kolem těla a já skrz páru vidím záblesk jejího úsměvu.

Nemůžu věřit tomu, že je to naposledy, co tady sedíme. Naposledy, co si povídáme. Tahle místnost byla jako svatyně, tmavá a tichá, a v ní jen náš šepot při spřádání plánů na můj útěk. Kdo tady s ní bude sedět zítra? Anebo pozítří?

Cítím, jak se rýsuje definitivnost mého odjezdu, jak absolutní bude jeho konečnost, a říkám si, jestli to bude stát za to. Jestli to bude lepší. Claire Cooková přestane brzy existovat, blýskavé kousky její fasády popraskají a odloupnou se. Nemám vůbec tušení, co pod tím najdu.

Třicet tři hodin, než budu pryč.

CLAIRE

Pondělí 21. února

Den před pádem

Potkala jsem Danielle před kancelářemi Centra pro vzdělávání, měla jsem patnáctiminutové zpoždění.

„Ani slovo,“ varovala jsem ji, ačkoliv jsem věděla, že zřejmě napsala už tak tři zprávy Rorymu.

Jde za mnou, procházím dveřmi do velikého společenského prostoru, který slouží k literárním besedám a dílnám tvůrčího psaní. V tuhle hodinu to tady žije, místnost je plná studentů a lektorů. Představuju si, jak úplně jinak by to vypadalo, kdyby tudy procházel Rory; tu vlnu vzrušeného šumu, která by se vepředu zvedla a vzdouvala by se až dozadu, kdyby tímhle prostorem kráčel on. Ale mě si nikdo nevšímá. Bez Roryho jsem jen další tváří – pomíjivou. Nebudící pozornost. Což už velmi brzy bude mou výhodou.

Procházím a mířím po schodech nahoru do prvního patra, kde je administrativní část centra, a vejdu do malé konferenční místnosti, ve které už jsou všichni shromážděni.

„Moc ráda vás vidím, paní Cooková,“ vítá mě ředitelka s vřelým úsměvem.

„Já vás taky, Anito. Tak začneme?“ Usedám a Danielle se posadí přímo za mě. Jednání začíná diskusí o každoroční akci na získání finančních prostředků, která proběhne za osm měsíců. Stěží se přiměju předstírat nadšení z události, která nastane dlouho po mém zmizení.

Bavím se představou, jak bude příští jednání vypadat. Šeptanda o tom, jak jsem Roryho opustila, jak jsem nikdy nedala najevo, že existoval nějaký problém, jak jsem se během tohoto jednání usmívala a pak jsem zmizela. Kam šla? Člověk přece jen tak nevystoupí ze svého života a nezmizí. Proč ji nikdo nemůže najít? Kdo z nich jako první zmíní Maggie Morettiovou? Kdo šeptne tuhle otázku, která každého z nich napadne, i kdyby jen na okamžik: Myslíte, že ho doopravdy opustila, anebo že se jí něco stalo?

___________

Rory mi o Maggie Morettiové pověděl na našem třetím rande.

„Každý se mě pořád ptá, co se stalo,“ řekl, opřený na židli, nohu přes nohu. „Byla to tragédie, od začátku do konce, a já si pořád myslím, že jsem se přes to ještě nedostal.“ Pozvedl své víno, a než si usrkl, zavířil s ním ve skleničce. „Ustavičně jsme se hádali a Maggie chtěla, abychom někam vypadli a strávili poklidný víkend. Abychom k sobě znovu našli cestu a doopravdy si promluvili mimo ruch města. Ale nic se tam nezměnilo; jen jsme omílali staré věci, i když v novém prostředí.“ Jeho hlas byl stále tišší, hluk restaurace ustupoval. Způsob, jakým mluvil – ty emoce v jeho hlase – působil tak otevřeně, tak opravdově. Tenkrát mě nenapadlo, že by mohl lhát.

„Nakonec jsem se naštval a odešel. Skočil jsem do auta a odjel zpátky na Manhattan. Pár hodin nato volali naši sousedi na venkově linku 911 a ohlásili, že dům hoří. Našli ji polámanou dole pod schodištěm. Neměl jsem tušení, že se něco stalo, dokud mě druhý den ráno nekontaktovala policie. Nebylo to tehdy v novinách, ale soudní lékař našel kouř v jejích plicích, což znamenalo, že byla naživu, když ten požár vypukl. Nikdy si neodpustím, že jsem tenkrát odjel. Vždyť jsem ji mohl zachránit.“

„Proč si mysleli, žes s tím měl něco společného?“

Pokrčil rameny. „Je z toho pak zajímavější příběh. Chápu to a nekritizuju média, i když můj otec to New York Times nikdy neodpustil. Pro matku bylo požehnání, že se toho nedožila a že se nemusela obávat, jak to zamává s jejími volebními preferencemi.“

Jeho zahořklost mě překvapila, ale rychle ji zamaskoval.

„Největší škoda je, jak to poznamenalo památku Maggie. Díky mně zná její jméno celý svět, ale ze špatných důvodů: a to kvůli tomu, jak zemřela, a ne proto, jaký byla člověk.“ Díval se z okna vedle nás, pohlcený smutkem. Pod námi newyorská ulice jiskřící v jemném mrholení, její světla se třpytila jako šperky ve tmě. Pak se vzchopil a dopil svou skleničku. „Nemám policii za zlé, že dělala svou práci. Chápu, že postupovali tak, jak jim velela povinnost. Měl jsem štěstí, že spravedlnost zvítězila, protože ne vždycky tomu tak je. Ale ta zkušenost mnou otřásla.“

Přistoupil číšník, očividně vyčkával na pauzu v konverzaci, aby jeho černý rukáv doručil účet před Roryho, jenž se usmál tím svým vřelým, okouzlujícím úsměvem, který mi přeťal srdce vejpůl, a já si nepřála nic jiného, než aby ke mně cítil to samé, co dřív pociťoval k Maggie Morettiové.

___________

„Paní Cooková, budete letos znovu ochotná předsedat tiché aukci?“ Anita Reynoldsová, ředitelka Centra pro vzdělávání, se na mě dívá přes dlouhý stůl.

„Určitě ano,“ odpovídám. „Co takhle sejít se v pátek a probrat, koho bychom mohli začít oslovovat s žádostí o finanční příspěvky. Mám teď před sebou krátkou cestu do Detroitu, ale to už budu zpátky. Třeba ve dvě hodiny?“

Přikývne a já si zanesu schůzku do sdíleného Google kalendáře s vědomím, že to Danielle, sedící hned za mnou, okamžitě vyskočí na obrazovce jejího iPadu a Rorymu v jeho počítači doma. Tohle jsou maličkosti, na které musím pamatovat – plánování schůzek, objednávání květin, plány do budoucna, které se mě už ale týkat nebudou. Detaily, které zakryjí moje stopy a utvrdí každého v tom, že jsem oddaná manželka, která se angažuje v mnoha důležitých věcech prosazovaných Nadací rodiny Cookovy.

Třicet jedna hodin.

___________

Když se vrátím domů, zamířím nahoru, abych se převlékla, a vidím, že zatímco jsem si byla zacvičit, mi Danielle přebalila zavazadlo. Zmizely módní kousky, kterým dávám přednost, a nahradily je konzervativnější kostýmy a vysoké podpatky, ve kterých mě Rory rád viděl.

Zamknu dveře do ložnice a vejdu do šatny. Zalovím v páru vysokých kozaček a vytáhnu nylonový batoh, za který jsem minulý týden ve sportovních potřebách zaplatila hotově. Vyhladím ho a vsunu pod zazipovanou podšívku kufru. Kousek po kousku vyndavám ze skrýší oblečení, které si plánuju vzít s sebou, a balím je. Projmutou péřovou bundu, několik triček s dlouhým rukávem a baseballovou kšiltovku s nápisem NYU, kterou jsem si nedávno koupila, abych skryla svůj obličej před hotelovými bezpečnostními kamerami. Z police vytahuju své oblíbené džíny a vsunu všechno pod věci, které mi na akci sbalila Danielle. Dost na to, abych s tím den či dva vystačila. A ne moc, aby si někdo všiml, že v mých zásuvkách či skříni něco chybí. Zavírám zavazadlo na zip, postavím ho ke dveřím, posadím se na postel a vychutnávám si samotu zamčeného pokoje.

Pořád mě udivuje, jak jsem se tu ocitla. Tak daleko od domova, od osoby, kterou jsem se kdysi chtěla stát. Mám diplom s vyznamenáním z elitní Vassar College a bakalářský titul z dějin umění. Dostala jsem vysněnou práci v aukční síni Christie’s. Ale ty roky byly těžké a osamělé. Byla jsem ochromená. Od té doby, co moje maminka a Violet zemřely, jsem se zoufale snažila nějak se držet nad vodou. To, že jsem se zamilovala do Roryho, bylo pro mě jako probuzení. Rozuměl tomu, co jsem ztratila, protože i on měl svůj žal. Chápal, že se vzpomínky můžou člověka zmocnit tak, že není schopen se ani nadechnout. Že nemá slov. A jediné, co může udělat, je čekat, až bolest ustoupí, jako odliv, a dovolí mu se znovu pohnout.

___________

Za zamčenými dveřmi ložnice slyším lidi v hale, jejich hlasy znějí jako tiché mumlání, které mi není srozumitelné. Pociťuju napětí, čekám, zda se pokusí vstoupit. Obrňuju se proti dalšímu kázání o zamykání dveří. Nemůžou dělat svou práci, Claire, když se pořád všude zamykáš. Dole se zavírají domovní dveře a Roryho hlas stoupá vzhůru ke mně. Uhladím si vlasy a počítám do deseti, snažím se zaplašit úzkost a vyhladit nervózní výraz z tváře. Zbývá jedna noc a já musím sehrát svou roli dokonale.

„Claire!“ křičí z haly. „Jsi doma?“

Zhluboka se nadechnu a otvírám dveře ložnice. „Ano,“ volám.

Dvacet osm hodin.

___________

„Jak si vede Joshua v tomhle semestru?“ ptá se Rory naší kuchařky Normy, která nám nalévá víno k večeři.

Norma se usmívá a postaví láhev na stůl vedle Roryho. „Moc dobře, i když se mi neozývá tak často, jak bych si přála.“

Rory se směje, maličko se napije a souhlasně přikyvuje. „Tak to bohužel chodí. Vyřiďte mu, že doufám, že i další semestr bude mít vynikající prospěch.“

„Vyřídím, pane. Děkuji. Jsme vám tak vděční.“

Rory její slova odmávl rukou. „Dělám to rád.“

Před lety se Rory rozhodl, že zaplatí školné každému dítěti či vnoučeti domácího personálu. V důsledku toho jsou mu všichni neskonale zavázáni. Jsou ochotní se dívat jinam, když jsou naše hádky hodně hlasité nebo když mě slyší v koupelně brečet.

„Claire, ochutnej tohle víno. Je neuvěřitelné.“

Už jsem poučená, že není radno s ním nesouhlasit. Jednou, na začátku našeho manželství, jsem pronesla: „Chutná to jako kvašené hrozny.“

Roryho výraz zůstal beze změny, jako by moje slova ani nezaregistroval. Ale zvedl mou skleničku ze stolu, držel ji v natažené ruce a pak ji pustil na zem, kde se roztříštila, červené víno vytvořilo louži na podlaze z tvrdého dřeva a rozlévalo se dál k drahému koberci pod stolem. Když Norma uslyšela tříštící se sklo, vyběhla z kuchyně.

„Claire je taková nešika,“ prohlásil, natáhl se přes stůl a stiskl mi ruku. „To je jedna z věcí, které na ní miluju.“

Norma, krčící se u podlahy a uklízející ten nepořádek, ke mně vzhlédla, celá zmatená tím, jak by moje sklenička mohla skončit na zemi metr od stolu. Oněměla jsem, nebyla jsem schopná slova, a Rory začal klidně jíst svou večeři.

Norma odnesla nasáklé utěrky do kuchyně, pak se vrátila s jinou skleničkou a nalila mi další víno. Když odešla, Rory položil vidličku a řekl: „Tohle je víno za čtyři sta dolarů. Budeš se muset víc snažit.“

Teď, když se na mě Rory upřeně dívá, si maličko usrknu ze své sklenky, snažím se – ale marně – zaznamenat dubové tóny nebo vanilkové aroma, které tam podle Roryho jsou. „Vynikající,“ vyslovím pochvalu.

Od zítřka už budu pít jenom pivo.

___________

Když dojíme, přesuneme se do Roryho kanceláře, abychom si prošli několik bodů mého proslovu během zítřejší večeře. Sedíme, díváme se na sebe přes jeho pracovní stůl, já balancuju s laptopem na kolenou, moje řeč se objeví ve sdíleném Google dokumentu. To je Roryho oblíbená platforma. Používá ji na všechno, neboť mu to umožňuje přístup k čemukoliv, na čem kdokoliv z nás zrovna pracuje. Něco píšu a najednou se mi na obrazovce objeví jeho ikona, takže vím, že tu je, že mě sleduje. Tak také komunikuje se svým dlouholetým osobním asistentem Brucem, aniž by cokoliv zaznamenávali. Pomocí sdíleného dokumentu si mohou sdělit věci, které by třeba nechtěli napsat do e-mailu či esemesky – nebo říct do telefonu. Za celá ta léta jsem zahlédla či zaslechla jen pár útržků. Nechal jsem ti k tomu vzkaz v Dokumentu. Nebo Podívej se do Dokumentu, dal jsem tam změnu, tak si ji přečti. Dokument je místo, kde budou probírat moje zmizení, vznášet hypotézy o tom, kam jsem šla, a třeba i navrhovat plán, jak mě vystopovat. Je to jako privátní místnost, kam mají přístup jen Rory a Bruce, kde můžou volně mluvit o věcech, které nikdo jiný nesmí vědět.

Obrátím svou pozornost zpátky, zeptám se na pár věcí o skupině, ke které budu mluvit, zaměřuju svou energii na úspěch té akce. Bruce se tísní v rohu kanceláře, dělá si poznámky ve svém laptopu, přidává do proslovu naše připomínky během hovoru, a já ho sleduju na své obrazovce, kurzor s jeho jménem, slova se objevují jakoby nějakým kouzlem. Zatímco dál píše, říkám si, kolik toho asi ví o tom, co mi Rory dělá. Bruce je strážcem všech Roryho tajemství. Neumím si představit, že by tohle nevěděl.

Když jsme hotovi, Rory mi řekne: „Budou se tě ptát na tiskovou konferenci příští týden. Na nic neodpovídej. Jen se usmívej a stoč hovor zpátky k naší nadaci.“

Horečné přípravy na oznámení Roryho kandidatury jsou nesnesitelné. Každou chvíli nějaké fámy, celé tuny spekulací v médiích o tom, že Rory naváže na práci své matky.

Marjorie Cooková byla pověstná svou schopností vyjednávat kompromisy mezi oběma stranami, tím, jak dovedla přesvědčit ty nejproblematičtější a nejkonzervativnější senátory k umírněnější politice. Kolovala šeptanda o její prezidentské kandidatuře, dlouho před Hillary, či dokonce Geraldine Ferrarovou. Ale Marjorie zemřela na rakovinu tračníku, když byl Rory v prváku na vysoké škole, a navždy po ní zůstalo prázdno, které Rory vyplnil mocnou kombinací nejistoty a vzteku, které často probublávaly na povrch a dopadaly na ty, kteří se odvážili poukazovat na úspěšnou matku, když se mluvilo o jeho politické budoucnosti.

„Nedali jste mi k té tiskové konferenci žádné informace, které bych mohla sdělit,“ odpovídám jim a dívám se, jak Bruce sklízí svůj pracovní stůl na noc, sleduju jeho pohyby koutkem oka. Pera do horní zásuvky. Laptop do pouzdra a pak do tašky, kterou si bere domů.

Když Bruce odejde, Rory se opře a překříží nohy. „Jaký jsi měla dneska den?“

„Prima.“ Mám škubání v levém chodidle, to je jediný projev mojí nervozity. Rory se na nohu zadívá, zvedne obočí a já zatlačím podpatkem do koberce a nutím se být v klidu.

„Dneska to bylo Centrum pro vzdělávání, je to tak?“ Jeho ruce se o sebe opírají špičkami prstů, kravatu má u krku povolenou. Dívám se na něj jakoby z veliké dálky, na muže, kterého jsem kdysi milovala. Vrásky kolem očí jsou důkazem radosti, štěstí, které jsme spolu prožívali. Ale ty samé vrásky se vztekem prohlubovaly. Temným násilím, které pohltilo všechno dobré, co jsem v něm tenkrát viděla.

„Ano. Za osm měsíců mají v plánu další akci pro potenciální sponzory. Danielle by měla přepsat poznámky a zítra bys je měl dostat. Ujmu se znovu tiché aukce.“

„Ještě něco?“ ptá se. Mluví neutrálním hlasem, ale něco na tom, jak drží ramena, upoutá mou pozornost. Moje instinkty – jemně vyladěné za ta léta luštění podtextů v Roryho tónu či výrazech – na mě pokřikují, abych si dávala pozor.

„Nic mě nenapadá.“

„Aha,“ říká, pak se zhluboka nadechne jako při meditaci, jako by se snažil koncentrovat. „Můžeš prosím zavřít dveře?“

Vstanu, nohy se mi podlamují, když pomalu kráčím ke dveřím, jsem vyděšená z toho, že se nějak dozvěděl, co chystám. Dávám si na čas, odměřuju kroky, snažím se ještě nepanikařit. Když si znovu sednu, už na mé tváři není znát strach, nahradil ho výraz neutrální zvědavosti. Když hned nezačne mluvit, pobídnu ho.

„Je všechno v pořádku?“

Jeho pohled je chladný. „Musíš si myslet, že jsem hlupák.“

Nejsem schopna slova, ani pouhého mrknutí. Prohrála jsem, aniž jsem začala. Hlavou se mi honí myšlenky, snažím se o něco opřít, sebrat se a být s to pohotově vysvětlit cokoliv, co objevil – oblečení, peníze, které jsem „odklonila“, mé setkání s Petrou. Bojuju s nutkáním rozrazit dveře a utéct, vzdát všechno, co jsem získala. Dívám se ke ztemnělým oknům, ve kterých se odráží pokoj za námi, a zmůžu se na otázku: „O čem to mluvíš?“

„Slyšel jsem, žes znovu přišla pozdě. Smím se zeptat proč?“

Pomalu si oddechnu, nervové napětí povolí. „Byla jsem ve fitku.“

„Posilovna je asi půl kilometru od budovy Centra.“ Rory si sundá brýle a zaboří se do kancelářského křesla. Obličej mu z kužele světla, které vydává stolní lampa, zmizí do tmy.

„Co přede mnou tajíš?“

Obestřu svůj hlas vřelostí, kterou nepociťuju, abych zmírnila jeho obavy, než se ho zmocní naplno.

„Nic,“ trvám na svém. „Zůstala jsem ještě na hodinu spinningu, která začala ve dvě třicet.“

„S kým?“

„Na co se ptáš? Jako kdo tam byl za instruktora?“

„Nehraj natvrdlou,“ vyjede na mě. „V jednom kuse buď odcházíš do fitka, nebo se z něj vracíš. Teď je to dennodenně. Je za tím tvůj trenér? To by bylo trapné klišé.“

„Nemám žádného trenéra,“ říkám mu a v puse mám najednou sucho až lepkavo. „Posiluju s činkami. Běhám na pásu nebo chodím na hodiny spinningu. Po tréninku jsem byla celá rozbolavělá, a tak jsem zašla do sauny a ztratila pojem o čase. To je všechno.“

Snažím se o nicneříkající výraz v obličeji, ale zradí mě ruce, které se zatnou do opěrek židle, jako by se připravovaly na úder. Roryho pohled je zachytí a já se přinutím, abych se uvolnila. Vstane, obejde svůj stůl a posadí se na židli vedle mě.

„Máme před sebou spoustu náročné práce, Claire,“ řekne a znovu si usrkne whisky. „Od příštího týdne z nás nikdo nespustí oči. Nesmí dojít ani k náznaku nějakého skandálu.“

Musím sáhnout hluboko do rezerv, abych svou repliku vyslovila přesvědčivě. Ještě naposledy. „Nemusíš si dělat starosti.“

Rory se ke mně nakloní, lehce mě políbí na rty a zašeptá: „To rád slyším.“

___________

Když Rory nakonec kolem jedenácté přijde nahoru do postele, předstírám, že spím, a naslouchám jeho oddechování, dokud není pravidelné a pomalé. Vyčkávám. Když hodiny ukazují jednu, vyklouznu z postele, celá netrpělivá chci získat poslední kousek, který potřebuju, než odejdu. Nejdřív vysunu Roryho mobil z nabíječky na jeho nočním stolku a projdu do ztemnělé haly. Nemůžu riskovat, že by mu v telefonu zavrněl hovor nebo textovka a vzbudily ho.

V našem rodinném domě jsou znát velké peníze. Tmavé dřevo, nohy se mi boří do tlustých koberců. Nebrouzdám po domě uprostřed noci poprvé. Je to jediná doba, kdy mám pocit, že mi náš domov patří. Pohybuju se po místnostech nepozorována a vzhledem k tomu, že podnikám svou poslední pozdně noční procházku, dostaví se pocit smutku. Ne kvůli tomuhle domu, který pro mě neznamená nic než luxusní vězení, ale smutním kvůli sobě.

Je to komplikovaný pocit, nejde jen o ztrátu mého jména a identity, ale také života, o kterém jsem kdysi snila, že ho prožiju. Konec jakéhokoli snu si zaslouží, aby se pro něj truchlilo, aby se člověk ještě naposledy dotkl všech těch složitých faset.

Procházím obývacím pokojem s obrovskými okny s výhledem na Pátou avenue, pohlédnu na dveře vedoucí do Danielliny kanceláře a říkám si, co si asi pomyslí, až odejdu. Jestli na její hlavu padne nějaké obvinění, že mě nezvládla ohlídat. Nebo jestli se bude cítit špatně, že pro mě neudělala víc, aby mi pomohla, když měla tu možnost.

Jdu úzkou chodbou, která vede do mé kanceláře, malé místnosti, jíž vévodí těžký mahagonový stůl a turecký koberec, jehož cena byla zřejmě vyšší než hodnota celého domu mé matky v Pensylvánii. Těším se, jak si zařídím svůj domov nábytkem, jehož cena nebude dosahovat šesticiferných sum. Chci barevné zdi a květiny, které budu muset zalévat. Chci nesourodé talíře a skleničky, které nevyžadují komplikované přiobjednávky, když se rozbijí.

Podívám se přes rameno, jako bych očekávala, že mě někdo přistihne v mé vlastní kanceláři uprostřed noci, že bude číst mé myšlenky a dozví se, co chystám. Napjatě poslouchám, ticho nabývá v mých uších hlasitého tónu, snažím se postřehnout náznak kroků dvě patra nad sebou. Ale ve dveřích se nikdo neobjeví a jediným zvukem je bušení mého srdce. Z horní zásuvky stolu vytahuju malý flash disk, který jsem dříve používala, než Rory prosadil, že všichni budou pracovat ve sdílených souborech. Na zdi zachytím pohledem fotografii své maminky a sestry Violet. Byla pořízena ještě před tím, než jsem odjela studovat, než jsem potkala Roryho a změnila jsem trajektorii svého života.

„Jedeme na piknik,“ oznámila máma od dveří kuchyně jednoho sobotního odpoledne. Violet a já jsme seděly na gauči a dívaly se na televizi. Ani jedné z nás se nikam nechtělo. Měly jsme rozkoukanou Zónu soumraku. Ale maminka trvala na svém. „Nezbývá nám už moc víkendů, než Claire odjede,“ prohlásila. Violet se do mě zabodávala pohledem, byla rozzlobená, že jsem se rozhodla pro Vassar místo toho, abych šla na místní státní školu. „Chci strávit den se svýma holkama někde venku.“

O tři roky později už tu nebyly.

Telefonovala jsem s mámou necelou hodinu před tím, než se to stalo. Jen jsme spolu krátce poklábosily, ale pořád slyším její hlas, jak mi sděluje, že nemůže mluvit, že se s Violet chystají na pizzu a že mi zavolá, až se pak vrátí domů. Od té doby jsem si často říkala, jestli by byly obě stále naživu, kdybych maminku zdržela na telefonu déle. Anebo kdybych nevolala vůbec, mohly by bývaly projet křižovatku dřív, než se tamtudy prohnal ten opilec.

Ve svých snech se tam objevuju s nimi, stěrače se míhají sviš sviš, ony dvě se smějí v autě, moje máma zpívá spolu s rádiem, Violet žadoní, aby už přestala. A pak náhlé zaskřípění pneumatik, zvuk tříštícího se skla, náraz kovu na kov, syčení páry. Potom ticho.

___________

Očima teď spočinu na fotografii, která zachycuje smějící se Violet a mámu jako rozmazanou postavu v pozadí, a jsem v pokušení ji sundat ze zdi, vsunout ji mezi vrstvy oblečení v mém kufru a vzít si ji s sebou, jako talisman. Ale nemůžu. A tohle skoro zhatí moje odhodlání.

Odtrhnu pohled od sestřiny smějící se tváře, navždy zmrazené ve věku osmi let, kdy před sebou měla už jen pár roků života, a vydám se do Roryho prostorné kanceláře. Je obložená dřevem, olemovaná policemi s knihami, dominuje jí obrovský pracovní stůl. Na něm leží jeho počítač, tichý a ztemnělý, a já kolem procházím směrem k části knihovny za ním. Vytáhnu z ní červenou knihu a odložím ji, pak šmátrám rukou v prázdném prostoru, kde je ukryté malé tlačítko. Zmáčknu jej. Obložení stěny pod policemi se pootevře se sotva znatelným cvaknutím.

Danielle není jediná, kdo si všímá.

Otevřu a vytáhnu Roryho druhý laptop z úkrytu.

Rory si od ničeho nenechává papírové kopie. Žádné stvrzenky. Žádné osobní poznámky. Ani fotografie ne. V papírech se velmi lehce ztratíš. Stěží si nad nimi udržíš kontrolu, vysvětlil mi kdysi. V tomhle přístroji je to vše uschované. Nevím přesně, co v něm je, ale nepotřebuju to vědět. Nikdo si nepořizuje tajný laptop, pokud v něm neukrývá něco velikého. Třeba jsou tam nějaké finanční záznamy, které dokládají neoficiální účty nadace či peníze, které si ulil a odklonil je do daňových rájů. Jestli se mi podaří zkopírovat hard drive, budu mít nějakou páku, kdyby se mi někdy Rory dostal na stopu. Protože navzdory pokynům, které jsem mu napsala v dopise, nepochybuju o tom, že Rory se pořádně zakousne do toho, aby mě našel. S Petrou jsme probíraly i to, že bychom předstíraly moji smrt. Nějakou nehodu, při které by se nenašlo tělo. Ale Nico nás od tohohle plánu zrazoval.

„Bylo by to ve všech velkých novinách, což by tvé snažení hodně ztížilo. Lepší je to udělat tak, že jsi ho opustila. Chvíli tě budou přetřásat v bulváru, ale hodně rychle to vyšumí.“

Podle očekávání po mně laptop požadoval heslo. A zatímco Rory všechna moje zná, já ani jedno jeho ne. Vím ale, že se Rory nemůže zatěžovat tím, aby všechna svoje hesla spravoval. To je práce pro Bruce, který je uchovává v malém zápisníku ve svém stole.

V posledních týdnech jsem Bruce sledovala, nespouštěla jsem oči ze zeleného zápisníku, když v něm listoval, aby zadal hesla, kdykoliv je Rory potřeboval. Aranžovala jsem květiny na stole hned před Roryho kanceláří nebo se přehrabovala v kabelce u dveří a pozorovala, kde si Bruce tenhle zápisník nechává přes den a kam ho ukládá na noc.

Přecházím kancelář k Bruceovu stolu a sahám k jeho vzdálenému konci, zaberu za páčku, kterou se otvírá malá zásuvka, v níž vězí ten zápisník. Rychle listuju, přeskakuju čísla účtů a hesla k nejrůznějším službám – Netflixu, HBO, Amazonu –, prsty se mi třesou, uvědomuju si, že každá minuta, každá vteřina se počítá.

Skoro až na konci konečně nacházím, co hledám. MacBook. Zadám řadu čísel a písmen do počítače a získávám přístup. Čas nahoře na obrazovce ukazuje jednu hodinu třicet minut, když vsouvám flash disk do USB portu a začínám kopírovat soubory. Ikona jich zobrazuje tisíce a odpočítává pomalu. Znovu pohlédnu na dveře, představuju si, jak všechny moje plány končí v Roryho kanceláři, kde v pyžamu překopírovávám jeho tajný pevný disk, a snažím se ani nepomyslet na to, co by udělal, kdyby mě tu našel. Zuřivost v jeho očích, čtyři rychlé kroky, než by mě popadl a mrskl mnou či mě vyvlekl z kanceláře nahoru po schodech do soukromí naší ložnice. Těžce polknu.

Zavrzání odněkud nade mnou – kroky či sedání podlahových prken – a v hrudi se mi prudce rozbuší srdce, čelo se mi zaleskne potem. Pokradmu vyjdu do chodby a naslouchám, tajím dech, snažím se něco zaslechnout i přes nával paniky, která mě zaplavuje. Ale všude je ticho. Po pár minutách se vracím k počítači, upírám svůj zrak na obrazovku, abych ji popohnala.

Ale pak mi zrak znovu padne na Bruceův zápisník zaplněný hesly, která by mi umožnila nahlédnout do každičkého koutku Roryho života. Do jeho kalendářů. Jeho e-mailů.Do Dokumentu. Kdybych tam měla přístup, mohla bych je sledovat. Věděla bych, co říkají o mém zmizení, věděla bych, jestli a kde po mně pátrají. Byla bych o krok napřed.

Zas se podívám do prázdné chodby a listuju zápisníkem o několik stránek nazpět, dokud nenajdu Roryho e-mailové heslo. Popadnu žlutý lepicí papírek z Bruceova stolu a heslo si opíšu, právě když počítač dokončí kopírování. Hodiny dole zrovna odbíjejí dvě a já vytahuju flash disk z portu a zasouvám počítač zpátky do úkrytu. Zavírám zásuvku s nepatrným cvaknutím, vracím červenou knihu na polici a Bruceův zápisník do jeho skrýše, kontroluju místnost, zda v ní po sobě nezanechávám nějaké stopy.

Když se ubezpečím, že jsem všechno uklidila, vydám se zpět do své kanceláře. Zbývá udělat už jen jednu věc.

Vklouznu do židle, kožený potah mě studí do stehen, a otevírám svůj laptop, na jehož obrazovce je stále můj proslov do Detroitu. Zavírám okno a vím, že moje ikona zmizí i z horní části verzí všech ostatních, a odhlásím se ze svého e-mailu. Když jsem zpátky na domovské stránce Gmailu, sedím asi minutu a vstřebávám ticho domu i slaboučké tikání hodin v hale. Zhluboka se nadechnu a vydechnu, pak znovu. Snažím se uklidnit svoje nervy. Snažím se promyslet každou nahodilost, každou maličkost, která by se mohla zvrtnout. Znovu pohlédnu na hodiny a připomenu si, že ve dvě v noci nebude nikdo vzhůru. Ani Bruce. Ani Danielle. Určitě ne Rory. Po milionté si přeju menší dům. Takový, jehož stěny nejsou tak bytelné. Ve kterém koberce tak spolehlivě netlumí lidské kroky. Kde by mě mohlo ubezpečit Roryho tiché chrápání. Je však dvě patra nade mnou a já to potřebuju udělat.

Napíšu jeho e-mailovou adresu a mžourám na žlutý lepík, podle kterého pečlivě zadávám heslo. Pak zmáčknu Enter. Okamžitě zavrní Roryho telefon na stole vedle mě, na displeji se rozsvítí upozornění. K vašemu účtu se připojilo nové zařízení. Přejedu prstem směrem doleva a smažu to, pak se vrátím ke svému počítači, ve kterém mám před sebou Roryho doručené zprávy. Úplně nahoře nad dlouhou řadou nepřečtených zpráv je to upozornění. Vymažu jej, rychle se přesunu do jeho koše a smažu to i v něm.

Očima přejíždím po jeho domovské stránce, dívám se na nejrůznější složky a pak kliknu na Dokument.Poznámky ke schůzkám. Otvírám je, tajím dech, říkám si, co asi bych tam mohla najít, ale složka je prázdná. Čeká na zítřek. Představuju si, jak jsem pozdě v noci zašitá někde v Kanadě a tiše pozoruju, jak Rory a Bruce analyzují moje zmizení, jak se snaží vymyslet, co se stalo. A co víc, budu zasvěcená do všeho, co si Rory a Bruce řeknou, do každé konverzace, kterou oni budou považovat za soukromou.

Nahoře vidím Poslední úpravy provedl Bruce Corcoran před pěti hodinami. Kliknu, zajímá mě, co se zobrazí v historii úprav, a vyskočí dlouhý seznam na pravé straně obrazovky. 15.53 Rory Cook přidal komentář. 15.55 Bruce Corcoran přidal komentář. Ale nic konkrétního. Oči mi putují po dlouhém seznamu až ke spodní části okna, kde je nezaškrtnuté okénko Ukázat změny. Kroužím kurzorem kolem, v pokušení, ale nechávám to nezaškrtnuté. Jsem přihlášená a na tom jediném záleží.

Kliknu na své nastavení, kde si změním heslo, abych měla jistotu, že k němu mám přístup pouze já sama.

Když jsem hotová, počítač zavřu a mířím nahoru po schodech zpět do naší ložnice, kde Rory stále spí. Vrátím mu telefon do nabíječky, beru flash disk a žlutý papírek s Roryho heslem do přilehlé koupelny. Ze sbalené kosmetické tašky vytáhnu podlouhlou plastovou tubu s cestovním kartáčkem, otevřu ji, vyhodím levný zubní kartáček do koše a obtočím papírek kolem flash disku.

Pak obojí vsunu do tuby, znovu ji zavřu a zahrabu ji pod čisticí pleťové mléko a kosmetiku. Zatáhnu zip u kosmetické tašky, podívám se na sebe do zrcadla, jak jsem obklopená luxusem, který mi poskytly Roryho peníze. Mramorové desky, hluboká vana a sprcha velikosti malého auta. Je to takový rozdíl v porovnání s tou malou koupelnou, kterou jsem používala od dětství. Violet a já jsme se hodně hádaly o to, která z nás si ji zabere ráno jako první, dokud naše máma nevyřadila z provozu zamykání. „Nemáme čas na soukromí,“ řekla tenkrát. Snívala jsem o tom, že jednoho dne za sebou budu moct zamknout dveře od koupelny a strávit v ní tolik času, kolik budu chtít. Teď bych dala cokoli, abych se mohla vrátit k tomu, jak to bylo dřív. My tři míjející se ve dveřích, protahující se kolem sebe v těsném prostoru, když jsme si čistily zuby, nanášely si make-up, vysoušely si vlasy. Ale tady se mi nebude stýskat po ničem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poslední let.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.