Přeložila Lucie Lukačovičová

Sheila O’Flanagan

Her Husband’s Mistake

Copyright © 2019 Sheila O’Flanagan

Translation © Lucie Lukačovičová, 2021

ISBN 978-80-249-4400-5

Kapitola 1

To ráno, kdy jsem se vrátila domů z pohřbu svého otce, jsem našla manžela v posteli se sousedkou odvedle.

Když jsem uviděla Julii Halpinovou, jak na Davovi skáče nahoru a dolů jak nahý kovboj na rodeu, první věc, kterou jsem si přála, bylo zapomenout, co jsem viděla. Chtěla jsem se vyplížit z domu a předstírat, že jsem tam nikdy nebyla. Bohužel příliš dobře vím, že to je dost slabá reakce od někoho, kdo rád věří, že je silný a odolný a dobře zvládá krizové situace. Ale v tu chvíli jsem se necítila ani trochu silná nebo odolná. Navíc se mi příliš podlamovala kolena na to, abych dokázala odejít z domu a nezhroutit se.

Jednu krizi už jsem totiž měla za sebou. Zvládla jsem se nesesypat během měsíců, kdy byl táta nemocný, mamka si to odmítala připustit a bratr byl příliš rozrušený na to, aby cokoliv zvládl. Zařizovala jsem návštěvy v nemocnici, mluvila jsem s lékařským personálem, starala se, aby táta nikdy nebyl moc dlouho sám, a dokonce jsem udržovala v chodu jeho firmu. Rozhodně postup někoho silného a odolného, to je bez debaty. I mamka a Aidan to říkali. A táta, celý zesláblý, mi tiskl ruku a děkoval mi za to, co dělám.

Příliš jsem nad tím nepřemýšlela, protože jsem vždycky ta, kdo ví, co dělat, když jde všechno do háje. Jsem pyšná na svou schopnost vyrovnat se s těžkostmi.

Ale jak se vyrovnat s tím, když jsem Dava uviděla s Julií, jsem nevěděla. A pořád to nevím.

Kdybych si někdy představovala tuhle situaci – což neumím, protože jsem vždycky věřila, že Dave je z těch věrných –, malovala bych si, že mám všechno pod kontrolou, že jsem stáhla Juliin široký zadek ze svého muže, odvlekla ji dolů po schodech a vyhodila ze svého domu. Pravděpodobně za její nadýchané blonďaté lokny. Měla bych pod kontrolou i to, jak bych vyhodila jeho. A třebaže by to bylo těžké, můj život by šel dál.

Jenže tak to nedopadlo. Jsem vnitřně úplně zamrzlá. Netuším, co dělat. Netuším, jak něco udělat.

Davovi jsem absolutně věřila. Byli jsme parťáci. Tým. Byli jsme tým dlouhá léta. Dave a Roxy. Mica a Tom. On byl manažer, já byla kouč. A přesto, jakmile dostal příležitost, zařídil si střídání, vzal náhradníka, mě vyřadil ze hry a poslal na lavičku. Nechtěla jsem tomu uvěřit tehdy a kéž bych tomu nemusela uvěřit ani teď. Ale stalo se to. A musím to přijmout bez ohledu na to, jak moc to bolí.

Pořád se cítím stejně jako v ten moment, kdy jsem sledovala Juliiny obarvené lokny, jak jí poskakují kolem ramen, a slyšela vrzání matrace. Cítím lítost. Lítost nad tím, že jsem vstala brzy a jela domů, jen v lehkém kabátku přes vršek hedvábného pyžama a ladící šortky, abych Dava překvapila, než půjde do práce.

Lítost, že jsem nezůstala, kde jsem byla, sama na jednolůžku v mamčině domě, s iluzí, že on je taky sám a stýská se mu stejně jako mně. Kdybych zůstala u mamky v blažené nevědomosti, nemusela bych teď přehodnotit celý svůj život. Vyrovnala bych se se smutkem za tátu, ujistila bych se, že mamka bude v pořádku, a život by šel dál.

Ale teď to nejde.

Jediný důvod, proč jsem to ráno jela domů, byl, že jsem toužila po troše normálnosti po těch stresujících týdnech, jimiž jsme prošli. Ještě se mi z toho točila hlava. Ani vteřinu nelituju, že jsem strávila tolik času s mamkou a tátou. Samozřejmě že ne. Pro svou rodinu bych udělala cokoliv. Ale to ráno jsem prostě chtěla být ve své posteli, s někým, kdo se bude starat o mě, a ne naopak.

Vím, že je to hloupost. Nevědět, že mě Dave podvádí, by z dlouhodobého hlediska bylo mnohem horší. Alespoň si jsem celkem jistá, že bylo. Během těch pár měsíců od chvíle, kdy se to stalo, jsem přečetla spoustu článků o nevěrných partnerech. Někteří tvrdí, že nevědomost je lepší. Ale nemůžu si pomoct a myslím si, že na to dříve či později člověk stejně přijde. A pak si připadá ještě víc jako idiot.

Kdybych nepřijela domů v šest ráno, nepřišla bych na to hned, ale měla bych trochu času, kdy bych nemusela čelit věcem, jimž jsem čelit nechtěla. Žila bych dál v přesvědčení – teď už lživém – že moje manželství je pevné jako skála. Nemusela bych dělat rozhodnutí, která stále tak docela nejsem schopna udělat. Rozhodnutí, která se netýkají jenom mě, ale i Micy a Toma. Byla bych sice podváděná manželka, ale necítila bych se tak zdrcená.

A nevyčítala bych si, že jsem vyplýtvala veškeré své schopnosti vyrovnat se s okolnostmi na to, co se dělo v matčině domě – a nenechala jsem si dost sil do zásoby na události v domě vlastním.

Přestěhovat se na pár dní k mamce se tehdy zdálo jako dobrý nápad. Potřebovala, aby s ní někdo zůstal, a děti byly vítaným rozptýlením. Dave s tím souhlasil, domníval se, že je to správné. Ale já si neuvědomila, že zatímco jsem bránila kolapsu na jedné straně, druhou stranu jsem nechala naprosto odkrytou.

Tak odkrytou jako Juliin kulatý a – nerada to říkám – docela sexy zadek.

Tohle všechno mi prolétlo hlavou, když jsem je uviděla spolu a snažila se potlačit přidušené zalapání po dechu, které se mi dralo z hrdla; ale nepovedlo se. Což znamenalo, že když jsem přes Juliiny zářivé lokny zachytila Davův zděšený pohled, nebylo úniku ani pro jednoho z nás. Všechno se navždycky změnilo. Už jsme nikdy nemohli být těmi lidmi, kterými jsme bývali. A oba jsme se museli vypořádat s následky.

Každý má svůj názor na to, jak bych to měla řešit. Mamka. Moje nejlepší kamarádky Debs, Alison a Michelle. Dokonce i kamarádky z WhatsApp skupiny o hubnutí „Slim to Win“ (od doby, kdy se to stalo, jsem se s nimi nesetkala, ale stejně poslaly pár povzbuzujících zpráv). Tady v Beechgrove se novinky šíří rychle; obzvlášť když Becca Brophyová odnaproti, největší drbna v historii lidstva, viděla Julii utíkat z našeho domu s kalhotkami v ruce. Věřím, že tu zprávu rozeslala do širého okolí dřív, než Julie doběhla k vlastním dveřím. Od té doby jsem dostala od ostatních mnohem víc nevyžádaných rad, než jsem si přála. Ale přitom záleží jenom na mém náhledu. Kéž bych jen věděla, jaký vlastně je. Kéž bych se zvládla vypořádat s tím, co cítím.

Když jsem hledala na internetu pod heslem „nevěrní manželé“, vypadlo na mě třicet dva milionů výsledků. Bez ohledu na všechny rady existují vlastně jenom dvě možnosti. Odpustit a zapomenout. Nebo se rozejít. Nejnovější článek (momentálně je čtu docela obsesivně) tvrdí, že když vás někdo podvádí, nejde o vás; je to proto, že je nespokojený sám se sebou. Nemyslím si, že by byl Dave se sebou nespokojený. Vlastně, když jsem ho viděla s Julií, vypadal na můj vkus až moc spokojený. Tak to není. Prostě viděl příležitost a chopil se jí. A zlomil mi srdce.

Posledních pár týdnů je vzpomínka na mého muže s mojí sousedkou to poslední, co mám před očima každý večer – a první, co se mi vybaví ráno. Nechci, aby to tak bylo. Zkusila jsem milion různých triků, jak se toho zbavit. Pouštěla jsem si před spaním meditativní hudbu. Každý večer jsem se soustředila na to, abych se cítila být na šťastném místě, i když to je těžké, protože moje ložnice v Beechgrove Park se už jako moje šťastné místo absolutně nepočítá. Někdy, když ležím sama ve svém bývalém dětském pokoji, mysl se mi zatoulá ke všem těm ostatním věcem, které budu muset zvládnout, a strávím pět nebo deset báječných minut, kdy nemyslím na svoje absolutní ponížení. Ale pak se vzpomínky na Dava a Julii dovádějící v mojí posteli vrátí, popichují mě a připomínají, že i lidé, které milujeme, nás mohou dohnat k slzám.

Milovala jsem Dava McMenamina od svých šestnácti let. Bydleli jsme v téže čtvrti v Raheny, na předměstí Dublinu, a chodili do stejné školy. Davův mladší bratr Phil se kamarádil s mým starším bratrem Aidanem. Dlouho jsem o něm věděla, aniž bych si ho nějak zvlášť všímala. Prožívala jsem krátké úlety s různými kluky, kteří byli na pár týdnů planoucími hvězdami v mém životě, potom se vytratili do nicoty. Byla jsem poblázněná do popových zpěváků a celebrit a jaksi nevysvětlitelně do Deana Marinara, takového šprta z naší třídy, který byl docela milý. Možná jsem se měla držet Deana Marinara, který (pokud jsem věděla) s žádnou holkou nikdy nechodil. Ale neudělala jsem to. Ten rok, kdy mi bylo šestnáct, jsem šla na halloweenský večírek v kulturním domě. Měla jsem kostým čarodějnice, docela sexy. Dave šel za krví pocákaného upíra. Políbili jsme se, když jsme stáli u táboráku, a bylo to.

Zapomněla jsem na celebrity, popové hvězdy i Deana Marinara. Byla jsem holka Dava McMenamina a zůstala jsem jí celou dobu, co jsme byli na škole, i potom, když jsme začali pracovat. Dave a Roxy. Roxy a Dave. Od té noci o nás vždycky mluvili jako o páru a já s tím byla spokojená. Přála jsem si, abychom spolu zůstali navždycky. A věřila jsem, že zůstaneme.

Když Davovi bylo dvacet a mně devatenáct, dostal nabídku na práci instalatéra v londýnských docích. Dave byl z instalatérské rodiny a nikdy nechtěl dělat nic jiného. Někdo by řekl, že instalatéřina je prostě živnost, ale Dave je zručný řemeslník a ve své práci je skutečně skvělý. Práce v Londýně znamenala velkou příležitost a nepřipadalo v úvahu, aby ji odmítl. Ačkoliv jsem byla uprostřed kurzu účetnictví, přestěhovala jsem se do Anglie s ním. Nesnesla jsem představu, že bychom měli vztah na dálku, i když Londýn vlastně není až tak daleko. Ale je za mořem, takže to je daleko. Krom toho pracovat jako účetní nikdy nebyl můj sen. Byla to jen kvalifikace, která mi s trochou štěstí měla usnadnit hledání práce.

Svou nedokončenou kvalifikaci jsem nakonec nepotřebovala. Pár dní po příjezdu do hlavního města jsem získala místo recepční u autorizovaného prodejce vozů Jaguár. Díky tátovi toho vím o autech dost, ačkoliv jsem nikdy předtím Jaguár neviděla zblízka. Ta práce byla skvělá, dobře jsem vycházela s kolegy i klienty, a ačkoliv se mi stýskalo po domově, líbilo se mi být součástí londýnského cvrkotu.

Zůstali jsme tam šest let. Potom dostal Dave nabídku na práci na obrovské komerční zástavbě doma v Dublinu. Bylo jasné, že se vrátíme. Ačkoliv jsem v Londýně byla šťastná, měla jsem radost, že se můžeme vrátit na stálo. Bavili jsme se o tom, že bychom chtěli dítě, ale ani jeden z nás ho nechtěl vychovávat v Londýně. Nic proti městu, které nás přijalo dobře. Jen jsem prostě chtěla založit rodinu doma.

Koupili jsme si dům v Baldoyle, deset minut autem od místa, kde jsme vyrostli. Pár měsíců jsme bydleli u našich, zatímco Dave a jeho kolegové dům renovovali. Myslím, že během naší první noci pod novou střechou jsem otěhotněla. Pár měsíců poté, co se narodila Michaela, jsme se vzali. Svatba byla mnohem honosnější, než jsme si mohli dovolit s ohledem na všechny peníze, které jsme utratili, abychom z našeho domu udělali vysněný domov.

„Dokud nás smrt nerozdělí, zlato,“ řekl Dave tehdy v noci. „Takže se to vyplatí.“

Nebo dokud se do sousedství nepřistěhovala Julie Halpinová se svým sexy zadkem.

Jsem vzhůru o deset minut dřív, než má zvonit budík, a v hlavě už mám zase obrázek těch dvou. Vždycky se budím o deset minut dřív, což je poněkud neužitečná schopnost, nicméně mi poskytuje pár minut navíc, abych se mohla trochu dát dohromady, než vstanu z postele. Dřív jsem v takové chvíli přemýšlela o dni, který mě čeká, a vychutnávala si svých deset minut jako oázu klidu, než se budu muset vrhnout do víru dne. Teď jsou však vždycky naplněné vzpomínkou na Dava s Julií a na to, že ona byla nahoře.

Otírám horké slzy, které se mi derou do očí, beru telefon a vypínám budík, než začne zvonit. Vyplížím se z ložnice přes chodbu do koupelny, opatrně našlapuju na vrzající dřevěné podlaze, abych nikoho neprobudila. Když jsem mamce vysvětlila, co se stalo, a ptala se, jestli můžeme zůstat o něco déle, chtěla mi přenechat hlavní ložnici i s přilehlou koupelnou. Tvrdila, že by to bylo vhodnější. Ale nemohla jsem ji vystrnadit z její vlastní ložnice. Trvala jsem na tom, že budu klidně spát ve svém dětském pokoji, ačkoliv spát v posteli pro jednoho – po pohodlí manželské postele, kterou jsem si zvykla sdílet s Davem – nebylo vůbec jednoduché. Myslela jsem si, že mi na úzkém lůžku nebude chybět. Spíš naopak, chybí mi ještě víc.

Vklouznu do koupelny a zavřu za sebou. Ve snaze zůstat tiše nezapnu větrák, místo toho otevřu okno, ačkoliv úsvit je teprve vidět jen na samém obzoru a ranní vzduch je spíš podzimní než letní. Mamka spí lehce a po měsíce trvající otcově nemoci si potřebuje odpočinout.

Rozhodně by se obešla beze mne, coby nečekaného nájemníka se dvěma dětmi na krku. Ale kam jinam bych šla? Ke komu bych se jinak uchýlila?

Stáhnu si vlasy do uzlu a natáhnu si koupací čepici. Mamka je mi oporou, jak jen to jde, ale bez ohledu na to, nakolik nám to momentálně oběma vyhovuje, nemůžu tady zůstat napořád. Děti se na pobyt u babičky dívají jako na součást prázdnin a zatím to berou v pohodě. Přesto vidím, že Mica si začíná říkat, jestli za tím nevězí něco jiného než dělat babičce společnost. Její otázky jsou čím dál kousavější. Tom je zcela v pohodě. Já jsem stále troska.

Pustím sprchu a čekám, než se voda zahřeje. Když voda s hlasitým bubláním vytryskne, říkám si, že mi možná chybí moje vlastní sprcha víc, než mi chybí můj muž. Je to špičková masážní sprcha, která člověku skvěle promasíruje kůži. Fantastická koupelna je jednou z výhod toho, být vdaná za instalatéra. Nevýhodou pochopitelně je, že je to prolhaný a nevěrný instalatér.

Přestanu sama sebe trápit katastrofou, v niž se změnil můj život. Namydlím se, opláchnu a vylezu ze sprchy. Když se suším, na chvíli se zarazím jako vždycky, abych se podívala na vybledlé jizvy po dvou císařských řezech. Vzpomínám si, jak jsem musela bleskově do nemocnice, už podruhé, a věděla jsem, že ani tentokrát věci nejdou podle plánu. Zatímco jsem čekala, než dorazí sanitka, Dave mi přes ohromné bříško napsal rtěnkou „říznout podle přerušované čáry“. I když jsem byla bez sebe úzkostí, rozesmálo mě to. Dave mě vždycky dokázal rozesmát. Myslela jsem si, že je to znamení, že se k sobě hodíme.

A teď, když sedím u toaletního stolku a stahuju si vlasy do pracovního culíku, už nevím, co si mám myslet. Snažím se nemyslet vůbec, zatímco si na obličej nanáším tónovací krém a na víčka perleťově šedé oční stíny. Je to stejný styl jako vždycky – na experimenty mě příliš neužije. (Možná právě proto se Dave zapletl s Julií Halpinovou? Je mnohem víc šik než já a má paletu líčidel, která podtrhuje její hezké lícní kosti a výrazné smyslné rty.) Já používám tutéž tmavě hnědou řasenku jako v době, kdy jsem byla teenager. Nebyl žádný dobrý důvod ke změně.

I Dave souhlasí s tím, že moje řasy jsou na mně nejhezčí. Jsou dlouhé, husté a často se mě ptají, jestli nejsou umělé. Možná je to Maybelline – ale spíš jsem se tak narodila. Řasy a oční stíny Boots nechají vyniknout mým chladně modrým očím. (Příliš chladným, příliš modrým? Juliiny jsou čokoládově hnědé, zjevně svůdnější.) Dokončím líčení broskvovým zdravíčkem a korálovou rtěnkou, než se obléknu do pracovního: do bílé bavlněné blůzy a kalhotového kostýmku v námořnické modři. Do uší navléknu jediný pár zlatých peckových náušnic; ačkoliv mám uši propíchnuté víckrát, větší počet náušnic nosím jen na společenské události, nikdy do práce.

Zhodnotím výsledek ve velkém zrcadle na dveřích skříně. Dave říká, že když si vezmu kostýmek, vypadám jako Claire Danesová v seriálu Ve jménu vlasti. Ve jménu vlasti byl vždycky jeden z mých oblíbených pořadů a samozřejmě mi lichotí, kdykoliv mě k ní přirovná, ale není to pravda. Jsem taková zředěná verze. Nejsem ani hollywoodská herečka ani super-špionka. Jsem sedmatřicetiletá matka dvou dětí, která nepozná rozdíl mezi vráskami od stáří a těmi od starostí, které mám vryté ve tváři.

Julie Halpinová nemá v obličeji vrásky. Nemá děti. Už nemá ani manžela. Přistěhovala se do sousedství po rozchodu s Dougem a já se snažila, abych ji přijala vřele a srdečně, i když zjevně ne tak vřele a srdečně jako Dave. Zírám na svůj odraz a krátce si říkám, jestli by Dava odradilo od nevěry, kdybych si nechala udělat botox a pořídila silikony. Nevím, a Roxy, která mi opětuje pohled, to taky neví.

Učiním další odhodlaný pokus vytěsnit svého nevěrného muže z mysli. Seberu aktovku, v níž mám peněženku, kreditky a iPad. Vyjdu z ložnice a tiše přejdu přes odpočivadlo, v ruce si nesu pohodlné boty s širokým podpatkem. Zastavím se u prvních dveří a opatrně je otevřu.

Tom, kterému je sedm, leží na posteli přikrývku zmuchlanou u kotníků. Vlasy v barvě červeného zlata mu padají do obličeje, zrůžovělého spánkem. Nepohne se, ani když ho lehce líbnu na čelo a pošeptám mu, že se uvidíme později. Tiše za sebou zavřu dveře a vyjdu po strmých schodech do podkrovního pokoje. Táta ho přestavěl před lety, když jsme s Aidanem ještě bydleli doma. Zoufale jsem se tam chtěla nastěhovat, ale Aidan, protože byl starší, si trval na tom, že na podkroví má právo on. Moje námitky, že je dost k ničemu, aby měl pokoj, kde se každou chvíli praští do hlavy o zkosený strop, nebyly vyslyšeny. Bratr dostal podkroví a já zůstala tam, kde jsem byla. Upřímně, můj vlastní pokoj je v pohodě a ráno tam hezky svítí slunce, ale celé týdny jsem byla k neutišení. Ale nic to nezměnilo. Byli jsme rovnostářská domácnost. Žádné ústupky pro ubrečené holky. Takže jsem posléze přestala naříkat a smířila se s tím.

To jsem celá já. Roxy-která-se-s-tím-smíří. Srovná se s tím, co se stalo, a jde dál. Jenže je to snazší u pouhé ložnice – než u toho, co se stalo v  ložnici.

Myslela jsem si, že by se Mica a Tom mohli taky chytit kvůli tomu, kdo kde bude spát. Ale Tom je tak bezstarostný a tolik ho nadchlo dobrodružné prodloužení pobytu u babičky, že mu bylo jedno, kde bude spát. Mica (je jí jedenáct a kolísá mezi tím, že zůstává mou malou holčičkou, nebo začíná dospívat) byla nadšená z podkrovního pokoje, který je mnohem hezčí než její pokoj v Beechgrove Park. Ale sotva jí to nahradí otce, pokud já a Dave zůstaneme od sebe nastálo. Podkroví nebude mít stejně, protože nemůžeme zůstat mamce na krku. Pokud bych ji požádala, řekla by, že jsme vítáni. Ale mít nás tu natrvalo je něco úplně jiného než ubytovat nás na pár týdnů, dokud se nedám dohromady. Viděla jsem všechny ty televizní pořady o dětech, co se odstěhovaly zpátky k rodičům. Z dlouhodobého hlediska to nikdy není dobrý nápad. Mám mamku hrozně ráda, ale každá máme svůj život.

Budu muset brzy udělat rozhodnutí. A udělám ho. Vážně. Ale teď ještě ne.

Mica taky hluboce spí, na rozdíl od Toma má přikrývku omotanou těsně kolem sebe. Tom se podobá svému otci, s jeho vikinskými předky, ale Mica je moje miniatura. Vlasy má světlé jako podmáslí, obličej srdčitého tvaru a modré oči jako já. Navíc se stejně jako já dokáže ve vteřině probudit, proto jí jen pošlu vzdušný polibek, místo abych se jí dotkla.

„Doufám, že ti nikdo nezlomí srdce tak, jako tvůj táta mně,“ zašeptám. „Dobře se vyspi, zlato. Uvidíme se později.“

Potom za sebou zavřu dveře a tiše sejdu po schodech.

„Proč jsi proboha vzhůru v tuhle hodinu?“ Můj hlas je napůl obviňující, napůl zoufalý, když spatřím matku sedět u stolu, před sebou hrnek kávy a suchý knäckebrot. „Pro všechno na světě, víc potichu už jsem být nemohla.“

„Věděla jsem, že vstaneš brzy,“ odpoví. „Tak jsem se vzbudila taky. Promiň. Je to zvyk.“

„Nemusíš se omlouvat.“ Okamžitě zalituji svých slov, když si všimnu mamčina příliš bledého obličeje a kruhů pod očima. „Já bych se měla omluvit. Já jsem ten, kdo tu překáží.“

„Nepřekážíš,“ zavrtí hlavou. „A nikdy překážet nebudeš.“

„Na jednu stranu si toho jsem vědoma,“ souhlasím. „Na druhou – jsem dospělá žena s vlastní rodinou a neměla bych utíkat zpátky k mamince jako dítě.“

„Copak pořád nejsi moje dítě?“ Usměje se na mě, pak vezme nůž a začne si na knäckebrot natírat nízkotučné máslo. „Mrzelo by mě, kdybys u mě nechtěla zůstat.“

Nevím, jestli mě Dave podpořil v tom, abych se sem nastěhovala, zatímco táta byl v nemocnici, protože věděl, že mu to poskytne příležitost si užít s Julií. Ráda bych věřila, že to tak nebylo, ale v minulém roce v jejím domě strávil spoustu času. Vždycky jsem si myslela, že důvodem byla OLED televize s úhlopříčkou sto devadesát centimetrů, kterou k ní přivezl její bratr Robbie. Přistěhoval se k Julii, když jeho domácí zvedl nájemné do neúnosné výše. Předpokládala jsem, že Dave a Robbie se společně koukají na fotbal. To mi také můj muž tvrdil. Ale možná to byla jen výmluva a já jsem naprostá naivka.

„Kávovar je pořád zapnutý,“ ozve se mamka a přeruší tak moje úvahy. „A v konvici je ještě horká voda. Dáš si něco, než vyrazíš?“

„Jen horkou vodu s citronem.“ Naplním šálek, pak nařežu na plátky jeden z citronů ležících na lince, a hodím ho do vody. „Kafe si dám na letišti, zatímco budu čekat na Ginu Hayesovou.“

„Netušila jsem, že vozit lidi po městě znamená, že se musíš řídit jejich střelenými nápady,“ podotkne mamka.

„Kdybych měla dost silnou vůli a dodržela všechno, co mi poradila, byla bych teď štíhlá jako víla.“ Přejedu si prstem po linii pasu u kalhot. Jím, abych se uklidnila, a začíná to být vidět. Ale začít odtučňovací program „Slim to Win“, na to se necítím. „Spousta lidí si ráno dává horkou vodu a citronovou šťávu,“ dodám. „Pomáhá to na trávení. Není to jen specialitka Giny Hayesové.“

„Rozumná snídaně by byla lepší.“

„Říká někdo, kdo má na talíři knäckebrot.“

Mamka vypadá rozpačitě, potom se usměje. Okamžitě vypadá o celé roky mladší. „Dostalas mě,“ uzná. „Ale je teprve půl šesté. Dám si něco dalšího, až vstanou děti.“

To už je půl šesté? Musím letět. Dopiju horkou vodu s citronovou šťávou (tajně si přeju, abych si bývala přece jen dala kávu), a když ve dřezu oplachuju hrnek, zalétnu pohledem ven z okna.

Obloha zesvětlala, ale zahalila ji jemná šedá mlha, s níž přišlo lehké letní mžení.

„Opatruj se,“ ozve se mamka. „Dej vědět, jak to jde.“

„Promiň, že tě tu nechávám s dětmi,“ odpovím. „Vím, že to dneska bude dlouhý den.“

„Neomlouvej se. Mně to vyhovuje. Jeď opatrně, jasný?“

„Jasný.“

Popadnu klíčky od auta z misky na kuchyňském stole. Obrátím se k odchodu, a pak se vrátím zpátky. Mamka se na mě tázavě dívá, já obejdu stůl a obejmu ji.

„Mám tě moc ráda.“ Pevně ji stisknu, div jí nepolámu žebra.

„Já tebe taky,“ odpoví.

A vyrazím na cestu.

Kapitola 2

Vedle mé vlastní čtyři roky staré červené Toyoty stojí na příjezdové cestě zaparkovaný stříbřitě šedý Mercedes. Mamka má taky Toyotu a ta parkuje venku, na slepém konci naší ulice.

Odemknu Mercedes a vklouznu na místo řidiče.

Důkladné bouchnutí dveří, když je za sebou zavřu, je uklidňující. Stejně tak těžká vůně interiéru potaženého béžovou kůží. Když se nadechnu, mám pocit, jako by táta byl v autě vedle mě a dával na mě pozor jako vždycky. Luxusní Mercedes třídy E byl tátův. Koupil ho před šesti lety, když se rozhodl skončit s celoživotní prací taxikáře a stát se místo toho nezávislým šoférem. Říkal, že už má dost řízení uprostřed noci, sdílení prostoru s náhodnými neznámými lidmi, řešení problémů s lidmi, co jsou opilí nebo na drogách, takovými, kteří – podle tátova názoru – by ani neměli sami chodit ven. „Jsem na to už moc starý,“ říkal. „Ale ekonomická situace se lepší a mám dobré kontakty s různými firmami ve městě, které hledají osobnější služby. Spousta lidí si radši najme auto vyšší střední třídy než taxík. Se soukromými agenturami mám taky dobré vztahy. Můžu v tom být úspěšný a v pětašedesáti jít do důchodu.“

Pětašedesát by mu bylo letos.

Pomalu vydechnu a zařadím zpátečku. Auto hladce vyjede po příjezdové cestě. Když nám poprvé řekli tátovu diagnózu, slíbila jsem, že budu jezdit místo něj, zatímco bude na chemoterapii. Mám příslušnou koncesi, protože jsem nějaký čas řídila taxík, když jsme se s Davem vrátili z Anglie. Potřebovali jsme peníze a já jezdila ranní šichty, když táta spal po noční práci. Mamka se starala o Micu a Toma, zatímco já vypomáhala. Vždycky jsem ráda řídila. Byla to jedna z věcí, co mě s tátou spojovala. Byl ochoten mi svěřit volant Mercedesu a já byla vděčná za jeho důvěru.

Starala jsem se i o firemní účetnictví. Pamatuju si dost z kurzu účetnictví, abych to zvládla, a s čísly si poradím. Tu a tam jsem tátovi pomáhala, kdykoliv potřeboval, takže bylo jen logické, že budu řídit, když je nemocný. Chtěla jsem, aby věřil, že jen dočasně držím pevnost. Že mu jen zahřívám sedadlo řidiče, než zase sedne za volant. Oba jsme věděli, že to tak nebude, ale to předstírání nám oběma pomáhalo.

Auto mi nechal. Když jsem za ním přišla asi deset dní před tím, než umřel, řekl mi, že to je jeho plán. Firmu můžu dál provozovat nebo taky ne, řekl, ale auto bude mít tak jako tak nějakou cenu. Řekla jsem mu, ať to neříká, že tohle je to poslední, na co mám teď pomyšlení. A byla to pravda.

Neměla jsem v plánu firmu udržovat po jeho smrti. Ale ani jsem neuvažovala, že bych auto prodala. Upřímně řečeno, moc jsem o tom nepřemýšlela. A pak jsem přistihla Dava s Julií a všechno se změnilo.

Když moje bezděčné zalapání po dechu Dava upozornilo, že stojím ve dveřích ložnice, oči se mu rozšířily hrůzou a odstrčil Julii stranou tak rychle, až málem přepadla z postele.

„Co tady děláš?“ dožadoval se vysvětlení. „Měla jsi být u matky.“

Nedokázala jsem promluvit, jen jsem sledovala Julii, jak popadla svoje světle modré letní šaty, které ležely zmuchlané na zemi, a natáhla si je přes hlavu. Na pohřbu měla černé šaty. Možná trošku krátké. Ale smuteční. Vhodné. Samozřejmě modré letní šaty byly vhodné na tajné dostaveníčko s mým manželem. I když skončily na podlaze.

„Samozřejmě bych nikdy… my bychom…“ Dave ze mě nespouštěl pohled. „Není to tak, jak si myslíš.“

„Děláš si srandu, že jo?“ povedlo se mi promluvit, i když se mi třásl hlas. „Je to přesně tak, jak si myslím.“

Julie popadla svou koženou kabelku (a kalhotky), vklouzla do žabek posázených blyštivými kamínky a beze slova vyběhla z pokoje. Ucítila jsem závan jejího parfému smíšeného s Davovou důvěrně známou pižmovou vůní, když jsem ustoupila stranou, abych ji nechala odejít. Zaslechla jsem prásknutí vstupních dveří a zůstala sama se svým nevěrným proradným manželem.

„Mrzí mě to, lásko,“ řekl. „Nechtěl jsem, aby se tohle stalo.“

„Co z toho?“ zeptala jsem se. „Nechtěl jsi ojíždět někoho jiného v našem domě, nebo jsi nechtěl, abych vás při tom chytila v naší posteli?“

Když tak o tom přemýšlím, možná jsem nakonec přece jen odolná. Nebo jsem tak každopádně alespoň zněla, protože jsem se tak rozhodně necítila. Stálo mě velké úsilí, abych se nerozplakala. Ale nerozplakala jsem se.

„No tak, Roxy, zlato. Nemusíš z toho hned dělat drama.“ Davův hlas zněl chlácholivě. Jako bych se chovala nerozumně. Jako by to nebylo to největší drama v mém životě, že jsem ho našla nahého v posteli se sousedkou odvedle.

„Co to sakra plácáš?“ vyletěla jsem. „Šukal jsi Julii Halpinovou a já vás přistihla. Jestli tohle není drama, tak nevím, co by mělo být. Podvedl jsi mě s ženskou odvedle. Proboha živého, ty… ty…“ Zakryla jsem si obličej rukama. Ale pořád jsem neplakala. Jako bych všechny slzy vyplakala za svého tátu.

„Prostě se to tak nějak stalo,“ řekl Dave. „Mrzí mě to, víš, že bych ti za nic na světě nechtěl ublížit. Když jsem se včera večer vrátil domů, Julie volala, aby se zeptala, jak ti je. Ty jsi pořád ještě byla u matky a je to skoro týden, co nejsi doma a –“

„Pět dní!“ zajíkla jsem se. „Jsem pryč pět dní a ty už si přitáhneš někoho jiného.“

„Tak to vůbec není,“ ohradil se. „Měl jsem plno práce s tím, jak jsem běhal sem a tam, do nemocnice, do pohřebního ústavu, do kostela a tak vůbec, uvědom si to. Bylo to těžké i pro mě. Když Julie zaklepala na dveře, viděla, že jsem rozrušený, a trvala na tom, že mi udělá čaj. Pak jsme se dali do řeči a –“

„Je spousta mužů, s nimiž se dám do řeči, ale nepřitáhnu si je domů a nespím s nimi!“ V té chvíli jsem začala zuřit, a to mi pomohlo.

„Ale byl to emocionálně náročný den, uznej,“ řekl Dave. „Přemýšlel jsem o životě a smrti a tak vůbec. Chtěl jsem to sdílet s tebou, ale tys tu nebyla.“

„Ty z toho obviňuješ mě?“ probodla jsem ho pohledem. „Vychrápal ses s Julií Halpinovou a obviňuješ mě?“

„To ne. Potřebovala jsi být s matkou. Ale já taky někoho potřeboval. Posledních pár týdnů bylo těžkých.“

„Setsakra, z toho viníš mě.“ Cítila jsem sílící bolest tepající v týle lebky. „Říkáš, že jsem tady nebyla a ty ses potřeboval s někým vyspat, tak jsi sbalil první ochotnou ženskou. Ne, že by Julie byla bez viny,“ dodala jsem. „Stála před kostelem a přála mi upřímnou soustrast. A o pár hodin později ojíždí mého manžela.“

„Vím, že to nevypadá dobře,“ přiznal Dave. „Vím, že jsem to zvoral. Ale nenafukuj to nepřiměřeně. Byla to jednorázová záležitost zaviněná okolnostmi, to je všechno.“

„Takže teď je všechno v pohodě, co?“ Promnula jsem si oči. „Vyspal ses s Julií, a teď budeme zase dobří sousedé a v sobotu si vždycky odskočíš vedle koukat na fotbal s Robbiem – mimochodem, kde byl včera večer?“

„Asi venku dát si pár piv, předpokládám,“ odpověděl Dave.

Nevzpomínám si, že bych Juliina bratra viděla na pohřbu, ale určitě tam byl. Kostel praskal ve švech. Tátu měli všichni rádi.

„Jak dlouho?“ zeptala jsem se.

„Jak dlouho co?“

„Jak dlouho už po sobě jedete?“

„Julie je přitažlivá žena,“ řekl. „Ale nikdy dřív jsem si jí ani nevšiml.“

„Jdu dolů.“ Ignorovala jsem, jak si sám zjevně protiřečí. „Potřebuju si udělat čaj. Ať tě ani nenapadne vstoupit do kuchyně.“

„Stejně musím do práce,“ řekl Dave. „Přijdu pozdě.“

Nic dalšího jsem neřekla. Sešla jsem po schodech a držela se pevně zábradlí, abych neupadla. Potom jsem otevřela zadní dveře a šla na zahradu. Byla jsem pořád ještě venku, když jsem zaslechla, jak Davova dodávka mizí po příjezdové cestě.

Jak Mercedes sviští po silnici, zapnu rádio, které už je naladěné na mou oblíbenou stanici pohodové hudby. Když jezdím po městě, dávám přednost uklidňující hudbě; brzká ranní show s urputně veselými hlasateli je na mě příliš rozjásaná. Připomínají mi Micu a Toma, když se nacpou sladkostmi.

Opustím vilovou čtvrť a najedu na hlavní silnici. Na většinu lidí dojíždějících do práce je příliš brzy, takže cesta bude klidná, i když kvůli dešti bude asi později na silnicích víc aut. Nepotřebuju zapínat navigaci, abych našla dům své první klientky, vozila jsem ji už dřív.

Je to Thea Ryanová, cenami ověnčená herečka. Spolu s manželem dnes ráno vyrážejí do Londýna, aby se účastnili několika talk-show propagujících její nový seriál. Desmond Ryan je scenárista a podle paní Ryanové (nejde mi říkat jí při osobním kontaktu Thea, i když mě o to požádala) je seriál založený na skutečném příběhu, který se stal na odlehlé farmě během občanské války ve Španělsku. Zní to zajímavě a já se těším, až se na to podívám.

Thea, které je přes sedmdesát, byla jednou z tátových první klientek. Produkční společnost, která vloni dělala krátký seriál, v němž figurovala jako vypravěčka, využívala tátu jako řidiče a Thea si pak raději objednávala jeho než taxík, když potřebovala někam jet. Ačkoliv její obchodní cesty jsou nepravidelné, táta ji měl rád. Říkával o ní, že je „stará drsňačka“, na což jsem mu odvětila, že to je poněkud sexistický popis někoho, kdo je národní ikonou. Táta protočil oči v sloup a pravil, ať nechám toho svého nafrněného feministického přístupu. Pak jsme se oba zasmáli. Nevyznávám feminismus. Ani žádný jiný „-ismus“. Prostě jen dělám, co je v mých silách.

Dům Ryanových stojí na jižním břehu řeky, což znamená, že musím přes celé město, ale v tuhle ranní dobu to není problém. Doufám, že Theu a Desmonda dostanu na letiště dlouho předtím, než to problém být začne. Nikdy nejezdím přes Dublin ve špičce, pokud se tomu můžu vyhnout. Popojíždění je příliš stresující. Ale ráda jezdím přes centrum, když je skoro prázdné. Jsem městská holka a vždycky jsem byla. Mám ráda ulice a domy a obchody a budovy všech tvarů a velikostí. Ráda vím, že kolem mne jsou lidé. Mám ráda cvrkot. Příslib toho, že se v příští chvíli může stát cokoliv.

Dorazím ke starému domu z červených cihel ve snobské čtvrti Rathgar za pětadvacet minut. Obvykle posílám klientům esemesku, že čekám venku, ale sotva zastavím u okraje chodníku, jasnou barvou natřené vstupní dveře se otevřou a vidím Theu a jejího muže rámované světlem z předsíně.

Vystoupím z auta a vytáhnu z kufru deštník. Je na něm pestrý vzor tropických palem a plameňáků a v šedém ránu je to oživující sprška barev.

„Co to vyvádíš!“ zvolá Thea, když vyrazím po dlážděné cestičce. „Už jdeme. Nemusíš zmoknout.“

„To ani vy,“ řeknu a otevřu nad ní deštník. „Mimochodem, je to váš deštník. Posledně jste ho v autě zapomněla. A to jsem se vás ptala, jestli máte všechno,“ dodám. „Nevšimla jsem si ho, když jsem se dívala, protože byl pod sedadlem.“

„Jsem s těmi paraplaty nemožná,“ prohlásí Thea vesele. „Nechávám je všude. Desmond má dneska svoje.“

Desmond, vysoký muž patricijských rysů, s překvapivě hustou hřívou bílých vlasů, pozvedne černý skládací deštník v koženkovém pouzdře.

„Bude lepší, když vás do auta doprovodím oba dva,“ navrhnu. „Možná ten deštník budete potřebovat v Londýně a aspoň teď zůstane suchý.“

Uznají moje důvody a Desmond podotkne, že by on měl vést pod deštníkem mě, ne naopak.

„Roxy je moderní žena s vlastní kariérou,“ říká Thea, zatímco se usazují do auta. „Nepotřebuje, aby kolem ní muži skákali.“

Nemůžu si pomoct a usměju se, ačkoliv pravdou je, že vlastní kariéru nemám. Řídit Mercedes je terapie, ne povolání, které bych si vybrala. A nemám tušení, jak dlouho to budu dělat.

„Doklady, mobily, kreditky?“ Před cestou na letiště se tak vždycky ptám. Nevěřili byste, kolik lidí alespoň jedno z toho zapomene.

Desmond mě ujistí, že mají všechno, a Thea se zeptá na mamku. Odpovím, že to zvládá dobře, a jen doufám, když pomyslím na tmavé stíny, co měla dnes ráno pod očima, že je to pravda.

Někteří klienti si rádi povídají, jiní raději cestují v tichu. Thea je povídavá, i když občas v autě čte scénář. V takových případech mi říká, ať se necítím uražená, že mě ignoruje. Thea Ryanová by mě nikdy nemohla urazit. Byla ke mně moc milá od chvíle, kdy táta onemocněl a já ji vezla poprvé. Měla spoustu otázek ohledně jeho léčby a prognózy. Od Thei ty otázky nezněly vlezle. Protože všichni ostatní kolem jeho nemoci chodili tak nějak po špičkách, bylo osvěžující, byť trochu znepokojivé, o tom mluvit. Na pohřeb poslala obrovský věnec. Mamku to dojalo.

„Pro tvou mamku je to určitě ještě čerstvé,“ prohlašuje Thea. „Truchlení chce svůj čas a v dnešní době si ho nedopřáváme. Rádi zameteme věci pod koberec a předstíráme, že už další týden jsme úplně v pohodě. Ale nejsme. Problém dnešního světa je v tom, že si nedáváme dost času se z čehokoliv vzpamatovat. Je to na hlavu.“

Musím s ní souhlasit. Někdy se zdá nemožné uvěřit, že táta je navždycky pryč. Vejdu do domu a čekám, že uslyším jeho povzbudivé „ahoj, zlato“ a uvidím jeho bundu přehozenou přes opěradlo kuchyňské židle, jak to vždycky bývalo. Uvědomím si, že se to nestane, a je to jako bodnutí nožem do srdce.

Thea se ptá, jak se cítím já. Odpovím, že v pohodě, což je očividně lež, protože nejsem. Ale ona nic nedodá, místo toho se zeptá Desmonda, jaký je plán na nadcházející den. Všechno jsou interview a propagace nového seriálu. Desmond seriál napsal a Thea v něm hraje a počítám, že je to poprvé, co pracují po mnoha letech společně. Je to úchvatné a vzrušující a je fajn mít odlesk té slávy v autě. Většina mých klientů jsou byznysmeni v oblecích, kteří nejsou ani úchvatní, ani vzrušující.

„Skvělé načasování,“ prohodí Thea, když zastavuju na výstupním místě na letišti. „Děkuju.“

„Vyzvednu vás příští pondělí večer, že?“

„Ano.“ Desmond mi pokývne.

„Hodně štěstí v Londýně.“ Vytáhnu zavazadla z kufru a podržím nad oběma svými klienty deštník. „Budu se dívat na vaše talk-show.“

Národní poklad mě rychle líbne na tvář, což není obvykle součástí mého loučení se zákazníky, ale u Thei Ryanové to působí zcela přirozeně.

„Jsi zlato,“ řekne. „Uvidíme se tady v pondělí. Do té doby si nech můj deštník.“

„Provedu,“ ujistím ji. „Poslední kontrola, že máte všechno.“

Oba mě ujistí, že jsou připraveni vyrazit, a já počkám u Mercedesu, dokud se úspěšně nepropletou do odletové haly. Potom zapadnu zpátky na sedadlo řidiče a nastartuju.

Zorganizovala jsem si zakázky tak, že další klientku vyzvedávám z letiště, ale protože Thea a Desmond odlétají z Terminálu 2 a výživová poradkyně a kuchařka pro celebrity Gina Hayesová dorazí na Teminál 1, musím letiště objet, abych mohla zaparkovat blízko. Ginino letadlo přistává zhruba za hodinu. Ačkoliv je mamčin dům odtud jen deset kilometrů, provoz touhle dobou určitě zhoustne, takže bude chytřejší zaparkovat a dát si na letišti kávu, místo abych jezdila domů. I když to znamená, že Toma a Micu uvidím až později. Nelíbí se mi, že tam pro ně nejsem hned po ránu, ale není vyhnutí.

Vejdu do haly a vyrazím rovnou ke kavárně u příletů. Zoufale potřebuju kofein a cukr – upřímně řečeno, navzdory přínosu pro zdraví, který by horká voda s citronem měla mít, je to dost na nic způsob, jak začínat den. Určitě jsem jednou kdesi četla, že jako první věc po ránu je nejlepší obrovský talíř s opečenými párky, slaninou a vajíčky, což mě výrazně oslovilo. Je však těžké tomu uvěřit, protože jídla, která mám ráda, jsou obvykle na seznamu zapovězených. Právě teď bych si dala klobásku a slaninu. Místo toho si objednám kapučíno a muffin, což je nejspíš ještě horší. Přesto stačí téměř jen samotná vůně kávy, abych se probrala. Jakmile si dám hlt kapučína a sousto muffinu, vezmu iPad a otevřu svůj Facebook.

Zarazím se u fotky Dava s dětmi, kterou jsem postovala před pár měsíci. Všichni jsou oblečeni ve fotbalových dresech místního klubu, za který děti hrají. Oba jejich týmy vyhrály turnaj ve své věkové kategorii a děcka pózují se získanými poháry. Tom stojí před Davem, jednu nohu na fotbalovém míči, v ruce drží maketu poháru. Mica je vedle něj a svou trofej zvedá vysoko nad hlavu. Někdo, kdo zjevně nic neví o naší manželské situaci, fotku okomentoval, takže na mojí facebookové zdi vyskočila nahoru. Hluboce mě zabolí u srdce, když si vzpomenu, jak šťastní jsme ten den byli. Přemýšlím, jestli je nějaká naděje, že ještě někdy šťastní budeme. Dlužno dodat, že Dave a já jsme stále na Facebooku přáteli. Možná je to důležitější, než že jsme svoji – což na Facebooku taky stále jsme. Ani jeden z nás nezměnil svůj status na „je to složité“. Ale ono to je složité, i když Dave si to nemyslí. Podle něj udělal chybu a mrzí ho to. Ví, že přistižení přímo uprostřed té chyby byla hrozná rána. Ale myslí si, že bych mu měla odpustit. Kvůli němu. Kvůli sobě. A kvůli dětem.

Odpustit a zapomenout. Nebo odejít. Kyvadlo se pohybuje mezi těmito dvěma možnostmi. Jednou se bude muset zastavit. Pořád ještě nevím kde.

Dave se ten den hned po práci stavil u mamky, aby se mi mohl náležitě omluvit, tak to aspoň podával. Já ho nechtěla vidět, ale mamka mi řekla, že by byla chyba ho odehnat. Dostala Toma a Mica z obýváku s tím, že chce dojít pro nějaké jídlo do McDonalda. Vzhledem k tomu, že mekáč je u nás vzácnou pochoutkou, tak děti byly nadšené. Ale já se cítila hrozně, že den poté, co pohřbila manžela, musí moje matka upřednostnit moje potřeby před svými.

Taky jsem to řekla Davovi.

„Matky jsou vždycky takové,“ odpověděl. „I ta tvoje.“

„Fajn, takže teď, když jsi ji vyštval z domu, bys mi měl laskavě říct, co mi vlastně chceš.“

„Nemusíš být hned taková,“ ohradil se. „Už jsem ti řekl, jak mě to mrzí, a opravdu mě to mrzí, Roxy. Vážně. Vím, že to byla chyba. Přísahám ti, že jsem ti nikdy předtím nebyl nevěrný. To s Julií bylo…“ Odmlčel se. „Bezvýznamné.“

„Pro mě to bezvýznamné není.“

„To chápu,“ pokračoval. „Opravdu. Zachoval jsem se jako kretén. Je mi to líto.“

Vypadal, že toho lituje. A zněl tak. To jsem mu věřila.

„Jsem naštvaná a znechucená,“ sdělila jsem mu, „že jsi vůbec na něco takového mohl pomyslet.“

„Byl jsem opilý.“

„A to tvou nevěru omlouvá?“

„Ne. Ale vysvětluje. Jinak bych se s ní nezahazoval.“

Pocítila jsem náhlé bodnutí soucitu vůči Julii, jejíž manželství se po pár letech rozpadlo, protože ji manžel podváděl s kolegyní. Pak jsem zadusila veškeré pochopení, které bych pro ni mohla mít, protože zrovna ona měla vědět, jaké to je.

„Vrať se domů,“ řekl Dave. „Stýská se mi po tobě i po dětech. Ani bych se k Julii nepřiblížil, kdybys mi nechyběla ty.“

Poslouchala jsem jeho mužskou logiku a neříkala nic. Na jednu stranu jsem cítila, jak kolísám. Dokonce ho chápu. Na druhou stranu pět dní o samotě by mě nepřimělo skočit do postele s jiným mužem. A pokud jsem měla Davovu vysvětlování věřit, tak Julie u nás strávila celou noc. Určitě si to rozdávali ještě předtím, než jsem přišla. Takže to dělali víc než jednou. Nevím, jestli bych jednou odpustila snáz. Ale dvakrát. Možná víckrát. To nebylo v žáru okamžiku. To bylo promyšlené.

Kyvadlo se zhouplo k možnosti odejít.

„Nemůžu se vrátit domů,“ řekla jsem. „Jsem příliš rozzuřená.“

„Chápu, že potřebuješ trochu času,“ odpověděl. „Ale děti potřebují tátu.“

„Na to jsi měl myslet dřív.“

„Co ode mě chceš, Roxy?“ zeptal se. „Udělám cokoliv. Opravdu.“

To jsem mu taky věřila. Dave je dobrý chlap. Udělal chybu. Musí za ni zaplatit, ale podle jednoho z článků o nevěrných manželech, ačkoliv je touha trestat pochopitelná, není to nutně správné řešení.

Kyvadlo se zhouplo zpátky k možnosti odpustit a zapomenout.

„Potřebuju trochu času,“ řekla jsem. „Promiň. Ale potřebuju.“

„Prosím, ať ti to netrvá moc dlouho,“ řekl.

A odešel.

Dva dny jsem o něm neslyšela. Potom poslal dlouhou nesouvislou esemesku (předpokládám, že z místní hospody) o tom, jak mě pořád miluje, jak od té doby Julii Halpinovou neviděl, a kdyby se s ní setkal, obrátil by se zády, a jak je mu to líto, líto, líto.

Neříkal nic o tom, ať se vrátím domů, ale v sobotu se objevil u mamčiných dveří, aby vzal děti přes den ven. A taky nesl v náručí obrovský pugét.

„Květiny jsou pro tebe. Fotbal v parku pro ně,“ řekl, když mi kytici podával. „Děti u mě můžou zůstat přes noc. Ty můžeš taky, pokud chceš.“

Zabořila jsem obličej do květin, což bylo trochu hloupé, protože jsem okamžitě začala kýchat.

„Na jednu noc?“ Odložila jsem kytici a vysmrkala se.

„Pokud to pro tebe něco může znamenat.“

Zavrtěla jsem hlavou. Vzal děti ven a já zůstala sama doma s mamkou. Rozdělila pugét do tří různých váz.

A tak to jde od oné rodeové noci. Posílá mi každý den esemesku, v níž se omlouvá. Všechny jeho zprávy obsahují smutný emotikon a půl tuctu srdíček. Někdy k tomu přidá sentimentální romantické video. Prosí mě, abych se vrátila domů. Já smažu esemesky a videa a odpovím, že potřebuju víc času. On napíše, že mi dá tolik času, kolik budu chtít, ale že mě potřebuje zpátky. Potřebuje, aby se děti vrátily domů. Tvrdí, že už nikdy nebude o samotě v místnosti s jinou ženou. Tvrdí, jak moc mě miluje.

A já vždycky nakonec znovu odpovím, že potřebuju víc času. Zatím se nezeptal, kolik ještě. Dříve či později se zeptá. Dříve či později ho to přestane mrzet, přestane posílat videa a začne být na mě naštvaný. Vím to, protože tak bych se cítila taky. Což znamená, že kyvadlo nemůžu nechat kmitat věčně. Musím učinit rozhodnutí o zbytku svého života.

Ale přesto, že jsem prý dobrá v rozhodování, tohle rozhodnutí pořád nechci udělat.

Debs, moje nejbližší kamarádka, se snaží na to dívat nezaujatě. Říká, že všichni chlapi jsou hlupáci, ale Dave je jeden z těch lepších, i když udělal něco velice hloupého. Vím, že má pravdu. Ale pořád se nemůžu srovnat s tím, jak zrazená se cítím. A ačkoliv mu opravdu chci odpustit, nejsem na to ještě připravená.

Dál zírám na fotku svých dětí a jejich otce. Patří k němu stejně jako ke mně. Děti potřebují dva rodiče. Prstem nerozhodně kroužím nad ikonou soukromých zpráv, abych napsala „Vracím se domů“, ale nakonec ruku stáhnu.

Proč to nemůžu přijmout jako okamžik pomatení smyslů z jeho strany? Proč pokaždé, když si myslím, že jsem připravená to nechat plavat, přelije se přese mě další vlna zuřivosti, po které se třesu jako osika? Proč mu prostě nedokážu odpustit? Ale proč bych mu měla prostě odpouštět? Koneckonců mi zlomil srdce.

Můj život býval uspořádaný. Možná nebyl úžasný ani vzrušující, ale byl dokonalý. Přesto jsem v rozmezí několika týdnů přišla o dva muže, kteří pro mě znamenali nejvíc na světě. Nežiju v domě, který mám ráda. Všechny jistoty, které jsem si během let vybudovala, se zbortily a já zůstala osamělá a zmatená. Už nejsem ta osoba, kterou jsem bývala. V tuhle chvíli už ani nevím, kdo jsem.

Hlášení o zpožděném letu mě vrhne zpátky do reality, k mojí práci. Rychle kouknu na hodinky, pak zkontroluju status Ginina letu. Letadlo přistálo, tak naťukám na svůj iPad „Gina Hayesová“ velkým tučným písmem a jdu si stoupnout do už dost narvané příletové haly.

„Roxy, zlato, jak se vede?“

Protlačila jsem se postupně k zábradlí, kde mě zdraví další řidič, Eric Fallon. Vyzvedávat cestující na letišti je náš denní chleba a řidiči se navzájem znají. Jednou se stalo, že všechny lety do Dublinu zdržela strašlivá bouřka a já strávila s Erikem v kavárně skoro tři hodiny. Byla to jedna z mých prvních zakázek po tom, co táta onemocněl, a Eric, který je s ním skoro stejně starý, pro mne měl vlídné slovo a pochopení.

„Dobře,“ odpovím. „Na který let čekáš?“

„V devět z Paříže,“ odpoví. „Týpek v obleku.“ Ukáže mi svůj iPad. Stojí na něm jméno Ivo Lehane. „Má namířeno do kongresového centra. Něco o etických obchodních modelech.“ Odfrkne si.

Usměju se na něj. Stejně jako táta ani Eric nevěří, že velký byznys je etický. Hluboce nedůvěřuje každému, kdo nosí oblek, a je opatrný ve vztahu k lidem, kteří se mu snaží dávat rady, jak investovat. Eric se spálil během finanční krize v roce 2008. Od té chvíle se stal postavou bojující proti systému; uvědomil si, že o lidi jako on se nikdo nestará.

Souhlasím s ním, přinejmenším zčásti. Systém je zmanipulovaný v neprospěch běžných lidí. Nemáme možnost do ničeho mluvit. Zákony schvalují bohatí lidé pro bohaté lidi a nedá se s tím nic dělat. Nejsem zdaleka tak radikální jako Eric, který strávil značnou část hospodářské recese tím, že se angažoval v protestních pochodech proti úsporným opatřením, a dokonce byl krátce členem nové politické strany. Ale vážně mě naštve, když politici začnou naznačovat, že když máte problém se uživit, je to vaše vina.

Mám strach, co bude se mnou a s dětmi, pokud se nevrátím k Davovi, protože bychom se stali rodinou s jedním rodičem. Netuším, jak bych si mohla dovolit vlastní bydlení. Je to průšvih a není to moje vina. Ale jsem si dost jistá, že někteří lidé by mi nadšeně tu vinu přiřkli tak jako tak.

Posuvné dveře, spojující výdej zavazadel s příletovou halou, se otevřou a provalí se jimi proud cestujících. Já i Eric zvedneme iPad nad hlavu, aby si nás naši klienti všimli. Ani Gina Hayesová, ani Ivo Lehane nejsou v první skupině, a tak oba necháme ruku zase klesnout. Po krátké chvíli klidu se objeví další lidé a posléze k Erikovi přejde vysoký muž v antracitově černém obleku a představí se jako Ivo. Taky bych chtěla mít takové štěstí a mít klienta, který vypadá jako Patrick Dempsey v nejlepších letech! Doktora McDreamyho je pro Erika škoda! (Zbožňovala jsem Patricka v seriálu Chirurgové. Úplně mě odvařilo, když ho zabili.) Sama sobě se zasměju, že se starám o to, jestli mí zákazníci vypadají stejně dobře jako filmové hvězdy. Nevšímají si mě a já si vlastně nevšímám jich. Rozhodně ne potom, co nastoupí do auta.

„Tudy, pane Lehane,“ řekne mu Eric. A pak ke mně: „Brzy na viděnou, zlato. Opatruj se.“

Opustí letištní halu spolu se svým kravaťákem. Já zvednu iPad a čekám na svou dnešní druhou klientku.

Kapitola 3

Táta při vybudování firmy odvedl dobrou práci. Gina Hayesová byla vlastně klientem PR společnosti, pro kterou často pracoval. Byl hrozně rád, že se dostal k firmě Grady PR, protože ačkoliv to je malý podnik, mají spoustu zajímavých klientů.

Tátova firma představuje další kyvadlo v mé mysli. Jak jsem říkala, řízení je pro mě terapie. Pokračovala jsem v tom, když jsem se odstěhovala k mamce, částečně proto, abych se pořád nezaobírala Davem (ačkoliv to zjevně dělám i tak); částečně proto, abych se jí celý den nepletla pod nohama. A taky proto, že to je způsob, jak vydělat peníze, i když je odmítá přijmout.

Ale teď už se to stalo něčím víc. Poprvé za celá léta dělám něco pro sebe, a navzdory okolnostem mě to baví. Došlo mi, jak dlouho jsem nedělala něco pro sebe, teprve když jsem převzala tátovu práci. Nikdy jsem nebyla ambiciózní typ. Vždycky jsem se jen chtěla vdát a mít rodinu. Zaměstnání, ať už bylo jakékoliv, bylo jen prostředkem k tomuto cíli. Celý můj svět se točil kolem domova a rodiny. Od chvíle, kdy se narodil Tom, jsem nepracovala mimo dům – občasné řízení a vedení tátova účetnictví se nepočítají, protože to byla jen výpomoc. A navíc mi to nikdy nezabralo moc času. Pět let jsem se věnovala taky hlídání dětí, ale pak jsme se před osmnácti měsíci přestěhovali. Ačkoliv i v Beechgrove se vždycky najde někdo, kdo potřebuje pohlídat děti (jsem ve WhatsApp skupině matek ochotných vypomoci), tak jsem si chtěla dát trochu pauzu. Pak táta onemocněl a moje priority se změnily. Předpokládám, že Dave vidí sám sebe ve velmi tradiční roli hlavy rodiny, zatímco já… já vlastně nevím, co jsem. Ale součástí toho je moje závislost na něm. Nemůžu si pomoct, ale říkám si, jestli mě Dave nepodvedl, protože si mě přestal vážit. Protože měl pocit, že dostatečně nepřispívám.

Julie Halpinová je asistentka v kanceláři nebo tak něco. Sice už nemá vlastního manžela, ale každý den vyráží do práce v modrém sporťáku, jezdí na dovolenou, kdykoliv se jí zachce, a vždycky má oblečení podle nejnovější módy. A já… no, já jsem v zásadě tatáž osoba jako před víc než dvaceti lety, kdy jsme se s Davem dali dohromady, jen mi přibyly strie.

Pokud se k sobě vrátíme – a to je stále ještě jedno velké pokud – něco se musí změnit. Musím znova najít tu část sebe sama, o níž jsem dřív nevěděla, že je důležitá. Roxy rebelku. Roxy, která soutěžila na fotbalovém hřišti. Roxy, která na prvním místě myslela na sebe – a až na druhém na všechny ostatní (i když to už teď není možné). Řídit Mercedes je řešením hned několika z těch věcí. Potíž je, že ačkoliv je to příležitost, jíž se stačí chopit, udržovat dál tátovu firmu by nebylo snadné. Pracovní doba je chaotická a já potřebuju mít zařízenou péči o děti. A přesto… ve víru uplynulých pár týdnů mě řízení drželo oběma nohama na zemi. Dalo mi něco praktického, co jsem mohla dělat. A že jsem cítila tátovu přítomnost v autě, i když velmi slabounkou, mě uklidňovalo.

Další lidé se hrnou do příletové haly, ale trvá dalších patnáct minut, než se objeví výživová specialistka. Okamžitě ji poznám. Gina Hayesová ovládá prostor kolem sebe způsobem, o němž já si mohu nechat jenom zdát. I když není nakrášlená jako v televizi, je vysoká a upravená, lesklé oříškově hnědé vlasy jí ve vlnách lehce splývají přes ramena. Nese si pestrobarevnou látkovou tašku, na sobě má tenkou látkovou pastelově růžovou pláštěnku, přiléhavé džíny, bílé tričko a vysoké boty na podpatku. Je to zvláštní, ale pláštěnka se stala součástí Ginina osobitého vzhledu. Se svými prezentacemi začínala venku, kde pláštěnka byla vhodným doplňkem, ale i když se teď přesunula do místnosti, která je celá ze skla, pláštěnku nosí dál. Zní to možná hloupě, ale funguje to.

Já nemám žádný osobitý vzhled. Pokud nepočítáte dnešní kostýmek v námořnické modři, bílou blůzu a drobné zlaté náušnice, což je ovšem pracovní Roxy, ne skutečná Roxy. Skutečná Roxy má ráda jasné barvy, spoustu doplňků a vysoké podpatky. Ačkoliv po dni stráveném řízením si obvykle, jakmile se dostanu domů, natáhnu džíny, tričko a tenisky. A „natáhnu“ je to správné slovo. Neladím si oblečení do žádného stylu, jako to dělá Gina. Prostě ho nosím.

Zvednu svůj iPad. Gina ho zahlédne a přejde ke mně přes příletovou halu.

„Jsem Gina Hayesová.“ Podá mi ruku. „Vy jste moje řidička?“

„Roxy McMenaminová. Těší mě, že vás poznávám.“

Opět využiju deštník Thei Ryanové, abych Ginu dovedla na parkoviště. Je to jen kousek, ale nejsem si úplně jistá, jestli by jí značková pláštěnka k něčemu byla v irském dešti, který vás promáčí na kost dřív, než si vůbec všimnete, že prší. A kromě toho nechci, aby jí zmokly ty dovedně načesané vlasy. Zvláštní, ale exotický deštník mi dodává určité sebevědomí, které mám spojené s Theou. Poskytuje mi odlesk její silné osobnosti a cítím se o něco méně zastrašená živlem jménem Gina Hayesová.

„Nikdy jsem neměla za řidičku ženu,“ podotkne Gina, když se usadí na zadní sedadlo Mercedesu. „A nikdy mě nenapadlo, že by vůbec nějaké řidičky mohly být. Což je ode mě příšerně neuvědomělé.“

„Nejsem řidička proto, abych poukázala na nějakou problematiku,“ odpovím jí. „Jsem řidička, protože je to moje práce.“

„Je milé vidět, že ženy dělají i práce, které jsou tradičně mužské,“ řekne Gina.

Prosím, prosím, ať se v tuhle ranní hodinu nechce pouštět do diskuze o rovnosti pohlaví. Vím, že od taxikářů se očekává, že budou mít na všechno názor, ale já jsem prostě osobní řidička a nic takového nemám. Letmo pohlédnu do zpětného zrcátka. Naštěstí pro mě už Gina téma opustila a listuje si v chytrém telefonu.

„Nejdřív pojedeme do televize kvůli interview,“ řeknu jí. „Váš PR agent tam na vás bude čekat. Dál do knihkupectví na autogramiádu. Potom vás odvezu do Belfastu. Vysadím vás na letišti, až bude všechno hotovo.“

„Dobrá.“ Naprosto se soustředí na svůj mobil a já si říkám, jestli na mě není trochu naštvaná, že jsem se s ní nepustila do feministické debaty. Rozhodně jsem pro rovnost a ženská práva. Ovšem nesnáším lidi, co o tom pořád donekonečna melou. Kdykoliv jsem řídila tátovo auto, nepřemýšlela jsem o sobě jako o ženské řidičce – prostě jsem jen řídila auto. A přesto, uvědomím si, když opouštíme letiště, všichni ostatní řidiči, které znám, jsou muži. Určitě někde jsou nějaké další řidičky, ale nikdy jsem žádnou nepotkala. Takže možná, navzdory sobě samé, jsem feministická ikona.

Ta samotná myšlenka mi přijde legrační. Nikdo, koho znám, a už vůbec ne můj manžel, by o mně nepřemýšlel jako o nějaké ikoně. Dave moje řízení nikdy neřešil, bral to vždycky velmi věcně. Táta potřeboval pomoc, tak jsem se toho chopila. Pro rodinu to člověk udělá. Žádná věda.

Když odbočím na dálnici, přidám plyn. Gina listuje složkou papírů, kterou vytáhla z tašky. Uvažuju, jestli je před interview nervózní. Ale proč by měla? Je zvyklá na to, že je v televizi. Pořad o zdraví je velmi populární a jsem si jistá, že její kuchařka bude bestseller. Nemůžu si pomoct a závidím jí. Musí být skvělé mít všechno srovnané. Vědět přesně, co chcete od života, a jít si za tím. Gina Hayesová je o sedm let mladší než já. A přesto je v autě ona ta dospělá.

Než dorazíme ke studiu, schová papíry a zase se věnuje telefonu. Vystoupím, otevřu jí dveře a řeknu, že tu na ni budu čekat, až interview skončí. Gina bez ohlédnutí odejde dovnitř.

Nastoupím zpátky do auta a odjedu k malé kavárně, v níž vždycky čekám, když vozím lidi do televize. Dlouhé čekání je pro řidiče riziko povolání. Stejně jako pití kávy. Těším se na další dávku kofeinu a taky bych už zase něco sezobla. Nepatřím k lidem, jejichž emocionální zmatek by zmenšil chuť k jídlu. Od chvíle, kdy jsem opustila Dava, jsem přibrala skoro kilo. Nepotřebuju, aby mi Gina Hayesová vykládala, že jíst na uklidněnou není dobrý nápad. Není, ale pomáhá to.

Když se usadím s kafem a koláčkem, napíšu mamce esemesku, jestli už jsou děti vzhůru.

Tom je v koupelně. Mica si dává snídani. Všechno v pořádku. Co ty?

Taky v pohodě. Všechno jde podle časového plánu.

Jaká je ta Gina Tentononc?

Trochu zastrašující, ale OK.

Nikdo nebude zastrašovat mou dceru! K esemesce je přidaný malý zuřivý emotikon.

Pošlu zpátky rozesmátého smajlíka a srdíčka a dodám, že dám vědět, jak se pracovní rozpis vyvíjí. Gina Hayesová potřebuje být v Belfastu na pozdně odpolední televizní show. A ačkoliv má teoreticky spoustu času, mám ráda rezervu pro nečekané situace.

Vytáhnu nějaké noviny z hromady, kterou kavárna poskytuje, a začnu číst. Dostanu se ke stránce s dopisy redakci, když mi zabzučí telefon. Vynechá mi na moment srdce, ale když se podívám, tak přesto, že je podepsaná D, není zpráva od Dava.

Doufám, že pořád počítáš s tou benefiční akcí zítra večer. Dx

Benefice je určena pro místní fotbalový klub a Debs je v komisi. Jelikož Mica i Tom jsou členy klubu, vždycky chodím na benefiční večery a na tenhle jsem darovala jeden den svých řidičských služeb jako jednu z cen tomboly. Nemínila jsem tam jít, protože nemám náladu být v místnosti s lidmi, o nichž vím, že mě budou drbat. Ne nutně ve zlém. Ale stejně budu předmětem debaty. Jenže vůbec nezáleželo na tom, co jsem říkala, Debs si trvala na svém. Říkala, že musím být silná a navzdory mým námitkám mě nakonec zlomila. Což dále dokazuje, že moje takzvaná síla a odolnost nejsou nic než prázdná iluze.

Odepíšu, že u ní budu včas.

Těším se na příjemný večer, odpoví Debs.

Pošlu jí povzbudivý paleček nahoru a mezitím mi táhne hlavou, že je to poněkud smutná situace, když obě považujeme benefiční akci v kulturáku za dobře strávený příjemný večer. Kdysi bychom se už jen té myšlence posmívaly. Tehdy jsme pařily ve městě a nevracely se domů před čtvrtou ráno. Dneska někdy ve čtyři ráno vstávám!

Dopiju kávu a vrátím se na parkoviště před studiem. Zatímco čekám v autě, vytáhnu iPad. Televizní předplatné, které já a Dave máme, zahrnuje i naše mobily. Ačkoliv je to on, na koho je účet napsaný, ještě mi nezablokoval možnost se připojit. Nejsem si jistá, jestli úmyslně, nebo na to prostě zapomněl. Dave se dívá jen na sporty, a to na co největší obrazovce, takže ho nejspíš ani nenapadlo, že bych se mohla chtít dívat na televizi. Možná, že teď, když se nemůže jít dívat k sousedům na Robbieho super obrazovku, si vzpomene.

Část programu s Ginou Hayesovou právě začala. Nutriční specialistka je dobře připravená a sebejistá, když mluví s moderátorkou, a vykládá, jak jsou zdravé stravovací návyky dobré pro tělo i mysl.

„Není to žádná věda,“ říká. „Stačí selský rozum. Pokud chcete být v nejlepší kondici, tak jezte nejlepší jídlo, jaké můžete.“

Což je všechno hezké, ale když máte dvě děti, které procházejí fázemi, kdy vyžadují jediný druh jídla (u Toma jsou to momentálně fazole v rajské omáčce; v záloze je cokoliv na kari) a manžela, který má velmi konzervativní chutě, nemá smysl snažit se cpát na stůl věci, o nichž víte, že jim nebudou chutnat. Nevím, jestli má Gina děti, ale jsem si naprosto jistá, že pokud ano, tak jakmile se dostanou do fáze jídelního vzdoru, bude úplně jedno, jak pěkně vypadající lahůdky se jim bude snažit podstrčit: budou je všechny ignorovat ve prospěch písmenkových těstovin nebo kuřecích nugetek. A taky vím, že nakonec to vzdá, protože nikdo nemá sílu čelit odhodlanému dítěti, které odmítá sníst, co má na talíři. Nebo odhodlanému manželovi, který se pošklebuje myšlence jídla bez masa.

I když možná je to jenom mnou. Možná jsem stejně mizerná matka jako manželka.

Gina vyjde z budovy o pár minut později spolu se svou PR manažerkou. Baví se spolu, zatímco je vezu do knihkupectví, kde se má ukázat. Před vchodem už je fronta lidí, kteří čekají, aby si mohli nechat podepsat svůj výtisk knihy Parádní jídlo. Já sama žádné kuchařky nemám. Mamka se jimi taky nikdy nezatěžovala. Je v kategorii „neumím vařit – nebudu vařit“. A ačkoliv se snažím dávat dětem rozumně zdravé jídlo, neztrácím čas se vším tím zbytečným žvaněním v kuchařkách. Na druhou stranu Debs jich má celou polici, od Delie Smithové po Nigellu Lawsonovou. Všechny jsou plné honosných fotografií a krásných kuchyní, kde ženy, co vypadají jako Gina Hayesová, jedí dokonalé jídlo a žijí dokonalý život s dokonalým manželem, kterého by ani nenapadlo ojíždět sousedku odvedle.

Upravila jsem si svůj den podle Ginina rozvrhu. V knihkupectví bude hodinu, což mi dává příležitost jít na nákup. Bohužel ne pro mne samotnou, i když by se mi hodilo nové oblečení, zvlášť proto, že většina mého letního šatstva zůstala v Beechgrove Park. Sice vím, že bych si je mohla vyzvednout, zatímco je Dave v práci, ale nedokázala bych znova vkročit do domu. Ještě ne.

Takže nakupuju pro Toma a Micu. Většinu věcí mají u mamky, protože si je po návštěvě u otce přivezli, ale oba vyrůstají z šatstva děsivě rychle.

Mžení, které všechno promáčí, ustalo. Je střídavě oblačno, ale tepleji, takže moje procházka po Henry Street je příjemná. V obchodech je spousta slev a vybírám pěkné svršky pro obě děti. Přidám pár červených a žlutých sponek pro Micu a tričko s Batmanem pro Toma, aby měli radost.

Gině by se Mica líbila. K nenávisti k růžovým tretkám dospěla zcela sama. Je stejně sportovně založená jako její bratr – a mnohem soutěživější. Je taky urputně nezávislá a nenechává si své názory pro sebe. Tom je bezpochyby z mých dětí ten mírnější. Možná se to časem změní. Možná se najednou zhlédne v maskulinitě a Mica bude mít pocit, že se jí povinně musí líbit růžová. A pak se začne zajímat o kluky a její nezávislost a sebedůvěra dostane povážlivé trhliny, protože tak je to vždycky, když jde o kluky.

Já taky bývala sebevědomé dítě. Až když jsem se dostala do puberty a začala řešit opačné pohlaví, tak jsem se změnila. Najednou to, co si o mně mysleli kluci, bylo důležitější než to, co jsem si o sobě myslela já sama. Umazat se na fotbalovém hřišti byla najednou hloupost. Začala jsem přemýšlet nad oblečením, které nosím, nad tím, jak se češu, a nad stovkou pošetilých maličkostí. A pak jsem samozřejmě taky začala chodit s Davem McMenaminem a jediná věc, na níž na světě záleželo, byla, že on mě miluje právě tak jako já jeho.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Chyba jejího manžela.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.