Jodi Picoultová

Nejsem jako vy

Jodi Picoultová: Nejsem jako vy

Copyright © 2010 by Jodi Picoult

All rights reserved

Translation © 2011 by Hana Petráková

ISBN 978-80-249-4432-6

Věnováno Nancy Friend Stuartové (1949–2009)

a Davidu Stuartovi

Případ 1: Dobrou noc

Na první pohled vypadala Dorothea Puenteová jako světice. Pronajímala v osmdesátých letech v kalifornském Sacramentu pokoje starším a postiženým lidem. Pak se však začali její nájemníci ztrácet. Na zahradě se našlo sedm zakopaných těl, v nichž byly při toxikologických zkouškách zjištěny stopy léků na spaní, které jsou k dostání pouze na předpis. Puenteová byla obviněna, že zabíjela své nájemce, aby mohla vybírat jejich penze a pořizovat si za ně plastické operace a luxusní oblečení a vyhřívat se na výsluní sacramentské společnosti. Byla obžalována z devíti vražd a usvědčena ze tří.

V roce 1998 si začala ve výkonu dvou po sobě následujících doživotních trestů dopisovat se spisovatelem Shanem Bugbeem a posílala mu recepty, které potom vyšly v knize Vaříme s masovou vražedkyní.

Klidně si o mně myslete, že jsem se zbláznil, ale já bych se toho jídla ani nedotkl.

1

Emma

V kuchyni to vypadalo jako po boji. Pošta rozházená po zemi, židle převrácené. Telefon sražený z podstavce, baterie visela na změti drátů. Na prahu obývacího pokoje se rýsoval nezřetelný otisk boty, který směřoval špičkou k mrtvému tělu mého syna Jacoba.

Ležel před krbem, roztažený jako mořská hvězdice. Spánky a ruce měl samou krev. Na okamžik jsem celá ztuhla, nedokázala jsem se pohnout ani nadechnout.

Najednou se Jacob posadil.

„Mami,“ ozval se, „vždyť ty se vůbec nesnažíš.“

Tohle není pravda, přesvědčovala jsem sama sebe a sledovala jsem, jak si znovu lehá přesně tak, jak ležel před chvílí – na záda, s nohama stočenýma doleva.

„Hm, došlo k potyčce,“ řekla jsem.

„A dál…,“ povzbuzoval mě Jacob a přitom sotva hýbal rty.

„Uhodil tě do hlavy.“ Klekla jsem si, jak mě to už mockrát učil, a přitom jsem si všimla dřevěné stoličky, která normálně stávala u krbu. Teď vykukovala za gaučem. Dychtivě jsem po ní sáhla a objevila jsem na jednom růžku krev. Dotkla jsem se tekutiny malíčkem a olízla ho. „Ale Jacobe, snad jsi mi zase nespotřeboval všechen kukuřičný sirup…“

„Mami! Soustřeď se!“

Klesla jsem na gauč se stoličkou v náručí. „Zloději vnikli dovnitř, ty ses s nimi popral a zahnal jsi je.“

Jacob se s povzdechem posadil. Vlasy měl zmazané kukuřičným sirupem obarveným potravinářskou barvou. I když se mi pohledem vyhýbal, viděla jsem, že má rozzářené oči. „Ty si vážně myslíš, že bych naaranžoval místo činu dvakrát úplně stejně?“ Rozevřel prsty a ukázal mi chumáč kukuřičných vlásků. Jacobův otec je špinavý blonďák, nebo aspoň býval, když mě před patnácti lety opustil a já jsem zůstala sama s Jacobem a jeho novorozeným blonďatým bratříčkem Theem.

„Zabil tě Theo?“

„Prosím tě, mami, tohle by vyřešilo i batole,“ řekl Jacob a svižně vstal ze země. Po tváři mu stékala umělá krev, ale on si jí nevšímal. Když se soustředil na řešení kriminálního případu, nevšiml by si, ani kdyby vedle něj vybuchla atomová bomba. Došel k otisku na kraji koberce a ukázal na něj. Až teď, napodruhé, jsem rozeznala nejasný otisk podrážky skateboardové boty značky Vans, včetně písmen ns. Theo si na ně šetřil několik měsíců. „V kuchyni došlo ke konfrontaci,“ vysvětloval Jacob. „Skončila tím, že jsem v sebeobraně hodil po Theovi telefon, on mě pronásledoval do obýváku a tam mi seknul stoličku.“

Musela jsem se usmát. „Kdes to slyšel?“

„V CrimeBusters, epizoda čtyřicet tři.“

„Ono to vlastně znamená nastavit někomu nohu, ne praštit někoho opravdovou stoličkou.“

Jacob s kamennou tváří několikrát zamrkal. Všechno bere doslova. To je jeden z typických znaků jeho diagnózy. Když jsme se před lety stěhovali do Vermontu, ptal se mě, jak to tam vypadá. Spousta zeleně, řekla jsem mu, zdvihají se tam kopce jeden za druhým. Tenkrát se rozplakal. A nemůžou na nás spadnout? strachoval se.

„Ale co motiv?“ zeptala jsem se a v tu chvíli se Theo vyřítil na schody a hnal se dolů.

„Kde je ten šílenec?“ křičel.

„Theo, nemluv laskavě o svém bratrovi jako o…“

„Přestanu mu říkat šílenec, až on přestane krást věci z mýho pokoje. Co ty na to?“ Instinktivně jsem mu zastoupila cestu a postavila se mezi něj a bratra, i když je Jacob o hlavu vyšší než my dva.

„Já jsem ti z pokoje nic neukradl,“ ohradil se Jacob.

„Vážně? A co moje boty?“

„Ty byly v předsíni,“ opravil ho Jacob.

„Mentále,“ zafuněl Theo na půl huby a já jsem si všimla, že Jacobovi se zaleskly oči vztekem.

„Nejsem mentál,“ zavrčel a vrhl se na bratra.

Zadržela jsem ho nataženou paží. „Jacobe, neměl bys bez dovolení brát nic, co patří bratrovi. A ty, Theo, už tohle slovo nikdy nevypustíš z úst, nebo osobně vyhodím tvoje boty do popelnice. Je ti to jasné?“

Šla jsem za Jacobem do kuchyně. Sedl si do kouta, objal kolena oběma rukama a zamumlal s jižanským přízvukem: „Takhle to dopadá…, když se lidi nedokážou domluvit.“

Jacob občas neumí vyjádřit svoje pocity, a řeší to tak, že si vypůjčí nějaký citát. Tohle byla hláška z Frajera Luka. Jacob si pamatuje dialogy ze všech filmů, které kdy viděl.

Setkala jsem se se spoustou rodičů, jejichž děti se nacházely na opačném konci autistického spektra ve srovnání s Jacobovým Aspergerem. Říkali mi, jaké mám štěstí, že můj syn tolik mluví, že je tak neskutečně inteligentní, že umí rozebrat mikrovlnnou troubu a do hodiny ji zase sestavit tak, aby fungovala. Mysleli si, že neexistuje větší trápení než mít syna, který je uzavřený ve svém vlastním světě a netuší, že kolem něj je nějaký jiný, daleko větší. Zkuste vychovávat syna, který je uzavřený ve svém světě, a přesto chce proniknout do vnějšího světa. Syna, který se snaží být jako ostatní, ale netuší, jak na to.

Natáhla jsem ruku, abych ho pohladila, ale pak jsem se zarazila. Jediný lehký dotyk ho dokáže vytočit. Nerad si s někým podává ruku, nesnáší poplácání po rameni nebo cuchání vlasů. „Jacobe,“ spustila jsem, ale pak jsem si všimla, že netrucuje. Byl skloněný nad telefonním sluchátkem. Natáhl ho ke mně, abych se podívala na šmouhu po straně. „Ani sis nevšimla otisků prstů,“ hlásil vítězně. „Tedy bez urážky…, ale ty bys byla mizerný kriminalista.“ Odtrhl z roličky papírovou utěrku a namočil ji ve dřezu. „Neboj, já tu krev utřu.“

„Ještě jsi mi neřekl, proč tě chtěl Theo zabít.“

„Aha.“ Jacob se ohlédl přes rameno a zašklebil se. „Ukradl jsem mu boty.“

Popis Aspergerova syndromu nepojmenovává podle mého příznaky, které Jacob má, ale spíš ty, o které přišel. Když mu byly asi dva roky, začal vynechávat slova, přestal se dívat lidem do očí a začal se jim vyhýbat. Neslyšel nás, nebo nás slyšet nechtěl. Jednou jsem ho pozorovala, když ležel na zemi a díval se na plastový náklaďák. Otáčel kolečky, která měl jen několik centimetrů od obličeje, a já jsem si v duchu říkala: Kam se to zatoulal?

Vymýšlela jsem pro něj omluvy: když se schoulil na spodní plošinku nákupního vozíku, kdykoli jsme nakupovali, říkala jsem si, že mu je v supermarketu zima. Cedulky, které jsem musela odstřihávat ze všeho oblečení, příliš škrábaly. Když se nedokázal skamarádit s dětmi ze školky, uspořádala jsem mu narozeninovou oslavu se vším všudy – s vodními bombami, hrami a soutěžemi. Asi půl hodiny před začátkem jsem zjistila, že Jacob zmizel. Byla jsem v té době v šestém měsíci a dostala jsem hysterický záchvat. Ostatní rodiče začali prohledávat zahradu, ulici i dům. Nakonec jsem ho našla sama. Seděl ve sklepě, zasouval videokazetu do přehrávače a zase ji vysouval.

Když mu stanovili diagnózu, rozplakala jsem se. Uvědomte si, že se psal rok 1995 a mojí jedinou zkušeností s autismem byla postava ve filmu Rain Man, kterou hrál Dustin Hoffman. Podle prvního psychiatra, s nímž jsem se setkala, trpěl Jacob poruchou sociální komunikace a chování bez postižení řeči, což byl jinak hlavní znak dalších forem autismu. Až o řadu let později jsme uslyšeli slova Aspergerův syndrom. Do té doby ho zkrátka nikde neměli na seznamu diagnóz. Tou dobou jsem už měla Thea a Henry – můj bývalý manžel – se od nás odstěhoval. Jako počítačový programátor pracoval doma a nesnesl záchvaty, které u Jacoba propukaly při jakékoli sebemenší příležitosti: když se v koupelně rozsvítilo příliš jasné světlo, když po štěrkové cestě před domem přejela dodávka, když se mu nelíbila konzistence snídaňových lupínků. Upnula jsem se na terapeuty, kteří poskytovali takzvanou ranou péči. Domem mi procházely zástupy lidí odhodlaných vytáhnout Jacoba z jeho vnitřního světa. Henry říkal: Chci zpátky svůj dům, chci zpátky tebe.

Jenže já jsem si všimla, že terapie zaměřená na chování a řeč přináší úspěchy. Jacob začal znovu komunikovat. Viděla jsem pokroky. V takové situaci nebylo co řešit.

Tu noc, kdy Henry odešel, jsme seděli s Jacobem v kuchyni a hráli jsme hru. Udělala jsem grimasu a on hádal, jak se tvářím. Usmála jsem se, i když jsem plakala, a čekala jsem, až mi Jacob řekne, že jsem šťastná.

Henry žije se svou novou rodinou v Silicon Valley. Pracuje pro společnost Apple a se syny se téměř nestýká, i když šeky posílá každý měsíc pravidelně. Ale on měl vždycky všechno dobře zorganizované. A taky to uměl s čísly. A jeho schopnost zapamatovat si článek z New York Times a pak ho slovo od slova citovat (když jsme spolu chodili, připadalo mi to náramně „sexy“) neměla daleko k tomu, jak Jacob už v šesti letech dokázal odříkat zpaměti celý televizní program. Řadu let po tom, co Henry odešel, jsem si uvědomila, že i on měl v sobě něco z Aspergerova syndromu.

Kolem toho, jestli Aspergerův syndrom patří pod autismus, nebo ne, se vede spousta diskusí, ale po pravdě řečeno na tom nezáleží. Pomohlo nám to, když jsme potřebovali získat pro Jacoba ve škole zvláštní podmínky, ale není to nálepka, která by vysvětlovala, co jste za člověka. Když Jacoba dneska potkáte, nejspíš si na první pohled všimnete, že si zapomněl vzít čistou košili nebo se učesat. Když s ním budete mluvit, budete muset začít rozhovor vy. Nebude se vám dívat do očí. A pokud se na okamžik otočíte na někoho jiného a pak zase zpátky na něj, zjistíte, že mezitím odešel.

Každou sobotu jezdím s Jacobem nakupovat.

Patří to k jeho rutinním aktivitám, což znamená, že ji téměř nikdy nevynecháme. Pokud se vyskytne cokoli nového, musí s tím být Jacob seznámený co nejdříve a musím ho na to připravit – ať už jde o návštěvu zubaře, očkování nebo o příchod nového studenta do hodin matematiky uprostřed školního roku. Věděla jsem, že do jedenácti bude místo činu dokonale uklizené, protože tou dobou rozkládá před townsendskou samoobsluhou svůj stánek paní, která nabízí na ochutnání vzorky nejrůznějšího zboží. Jacoba už zná a obvykle mu dává dva malé rohlíčky nebo dva plátky topinky s pomazánkou nebo to, co zrovna ten který týden nabízí.

Theo se ještě nevrátil, a tak jsem mu nechala doma vzkaz – i když náš program zná stejně dobře jako já. Než jsem si vzala plášť a peněženku, seděl už Jacob v autě na zadním sedadle. Rád sedával vzadu, protože si tam mohl natáhnout nohy. Řidičský průkaz neměl, i když jsme se o tom často dohadovali. Bylo mu už osmnáct, takže si ho mohl udělat před dvěma lety. O semaforech věděl všechno do posledního šroubku a nejspíš by nějaký dokázal rozebrat a pak zase složit, ale nebyla jsem si tak úplně jistá, jestli by uměl správně zareagovat na konkrétní křižovatce, kdyby se kolem něj všemi směry řítila auta.

„Nechal sis na doma nějaké úkoly?“ zeptala jsem se, když jsme vyjeli na silnici.

„Pitomou angličtinu.“

„Angličtina není pitomá.“

„Učitel angličtiny je,“ řekl a zašklebil se. „Pan Franklin zadal úkol – napsat esej o oblíbeném školním předmětu. Chtěl jsem psát o přestávce na oběd, ale on mi to nedovolil.“

„Proč ne?“

„Říká, že oběd není předmět.“

„No, to není,“ řekla jsem a mrkla na něj.

„Ale přísudek to taky není. To by snad měl vědět, ne?“

Potlačila jsem úsměv. Jacobovo doslovné chápání světa může být podle okolností buď zábavné, anebo frustrující. Všimla jsem si ve zpětném zrcátku, že tiskne palec na okénko. „Na otisky je moc zima,“ řekla jsem bez přemýšlení. To mě už dávno naučil.

„Ale víš proč?“

„Hm,“ podívala jsem se na něj. „Mrazem se otisk naruší?“

„Chladem se stáhnou potní póry,“ opravil mě Jacob, „takže se výměšky redukují. Proto prsty nepřilnou k povrchu a nezanechají na skle otisky.“

„To mě taky napadlo,“ zažertovala jsem.

Říkávala jsem mu můj malý génius, protože už jako maličký ze sebe podobná vysvětlení sypal jako na běžícím pásu. Pamatuji si, jak jednou – to mu byly asi čtyři – přečetl na ulici vývěsní ceduli lékaře zrovna ve chvíli, kdy kolem procházel pošťák. Zastavil se a zůstal stát jako u vytržení. V životě neslyšel, aby takový prcek vyslovil naprosto zřetelně gastroenterologie.

Zatočila jsem na parkoviště. Projela jsem bez povšimnutí kolem příhodného místa, protože hned vedle něj parkovalo křiklavě oranžové auto a Jacob tu barvu nesnáší. Slyšela jsem, jak se rychle nadechl a zadržel dech, než jsme bezpečně projeli. Vystoupili jsme a Jacob se rozběhl pro vozík. Pak jsme s ním vjeli dovnitř.

Místo, kde obvykle stávala paní s reklamními vzorky jídla, bylo prázdné.

„Jacobe,“ řekla jsem hned, „nic se neděje.“

Jacob se podíval na hodinky. „Je čtvrt na dvanáct. Přichází v jedenáct a odchází ve dvanáct.“

„Něco se jí muselo přihodit.“

„Operace palce na noze,“ zavolal na nás jeden ze zaměstnanců, který nedaleko rovnal balíčky mrkve. „Bude tu zase za čtyři týdny.“

Jacobovi začala vibrovat ruka. Klepal jí do nohavice. Honem jsem se rozhlédla po obchodě, abych odhadla, jestli bude méně nápadné dostat Jacoba ven na parkoviště dřív, než propukne záchvat se vším všudy, anebo jestli se mám pustit do vysvětlování. „Vzpomínáš, jak musela paní Pinhamová zůstat tři týdny doma, než se zase vrátila do školy, když dostala pásový opar? Tohle je něco podobného.“

„Ale je čtvrt na dvanáct,“ opakoval Jacob.

„Paní Pinhamová se přece uzdravila, viď? A všechno bylo zase jako dřív.“

Člověk od mrkve už na nás nepokrytě zíral. A proč by neměl? Jacob vypadá jako úplně normální mladík. Očividně inteligentní. Jenže když se mu takhle naruší zaběhaný rozvrh dne, cítí se tak, jak bych se asi cítila já, kdyby mi někdo řekl, že musím skočit uvázaná na elastickém lanu ze střechy mrakodrapu.

Pak Jacob temně zavrčel a mně bylo jasné, že není cesty zpátky. Couval ode mě směrem k regálu plnému sklenic s nakládanou zeleninou a s čalamádami. Několik sklenic spadlo na zem a zvuk rozbíjeného skla převedl Jacoba s konečnou platností na druhý břeh. Vydal ze sebe vysoký pronikavý skřek, který už léta provázel můj život. Nekoordinovaně se zapotácel, a když jsem ho chtěla zachytit, máchal naslepo rukama proti mně.

Trvalo to jen třicet vteřin, ale třicet vteřin může znamenat celou věčnost, když jste terčem zvídavých pohledů všech kolemjdoucích a snažíte se zvládnout svého stoosmdesáticentimetrového syna a připíchnout ho celou svou vahou k linoleu, protože jedině tak se může uklidnit. Přiblížila jsem rty těsně k jeho uchu a začala zpívat: „Zastřelil jsem šerifa, ale jeho zástupce ne…“

Tenhle text Boba Marleyho Jacoba odmalička uklidňoval. Byly doby, kdy jsem mu tu písničku přehrávala čtyřiadvacet hodin denně, jen abych ho udržela v klidu. Dokonce i Theo ji znal v necelých třech letech nazpaměť. Zafungovalo to i teď: napětí z jeho svalů postupně odplynulo, paže bezvládně klesly podél těla. Z koutku oka mu stékala jedna osamělá slza. „Zastřelil jsem šerifa,“ šeptala jsem, „ale přísahám, že to bylo v sebeobraně.“

Položila jsem mu dlaně z obou stran na obličej a přinutila jsem ho, aby se mi podíval do očí. „Už je to dobré?“

Zaváhal, jako by prováděl seriózní šetření, a pak řekl: „Ano.“

Posadila jsem se a přitom jsem si bezděčně klekla do vylitého láku. Jacob se také posadil a objal si rukama kolena.

Kolem nás se shromáždil hlouček lidí. Kromě muže od mrkve přišel i manažer obchodu, několik nakupujících a dvě holčičky, dvojčata se stejnými pihami na tvářích. Všichni na Jacoba shlíželi se směsicí zděšení a lítosti. Tyhle pohledy se nám lepí na paty jako smůla. Jacob by neublížil mouše – doslova i přeneseně – jednou jsem byla svědkem toho, jak v autě chránil v dlaních tři hodiny pavouka, aby ho mohl vypustit do přírody, jakmile jsme vystoupili. Jenže když cizí člověk najednou uvidí vysokého svalnatého mladíka, jak kácí vystavené zboží, nenapadne ho, že by mohl být frustrovaný. Považuje ho za násilníka.

„Je autista,“ vyštěkla jsem. „Máte nějaké otázky?“

Zjistila jsem, že nejlíp funguje, když se rozzlobím. Na čumily to zapůsobí jako elektrická rána, vzpamatují se a odtrhnou oči od nevšední podívané. A dál se prohrabují pomeranči a paprikami, jako by se nic nestalo. Dvojčata vystřelila do uličky s mléčnými výrobky. Člověk od mrkve a manažer se vyhnuli mému pohledu, což mi vyhovovalo. Morbidní zvědavost zvládnu, ale kdyby se začali chovat laskavě, složila bych se.

Postrkovala jsem vozík a Jacob se šoural za mnou. Ruka se mu pořád ještě trochu chvěla, ale už to zvládal.

Nejvíc ze všeho bych si přála, aby se nic takového už neopakovalo.

A nejvíc ze všeho se bojím, že se to opakovat bude, ale já nebudu vždycky nablízku. Nedokážu zařídit, aby si lidé o Jacobovi nemysleli to nejhorší.

Theo

Mám na obličeji čtyřiadvacet stehů. Kvůli bráchovi. Po deseti zbyla jizva, která se mi táhne přes levé obočí – památka na to, jak mě Jacob srazil z dětský židličky, když mi bylo osm měsíců. Dalších čtrnáct mám na bradě. O Vánocích 2003 mi nějaký hloupý dárek udělal takovou radost, že jsem zmačkal balicí papír a Jacob z toho zvuku dostal amok. Nevyprávím vám to proto, abych si na bratra stěžoval, ale proto, že matka vám bude tvrdit, že Jacob by nikomu neublížil. Jsem živej důkaz toho, jak se snaží obelhávat sama sebe.

U nás doma se bere jako samozřejmost, že budu Jacobovi pořád ustupovat, bez výjimky. Je to takový domácí pravidlo. Takže když musíme objíždět objížďku (to je ale ironie, co?), protože je značená oranžovými značkami a ty Jacoba vytáčejí, je to důležitější než fakt, že přijdu do školy o deset minut pozdějc. Taky vždycky musí jít do sprchy jako první, protože před milionem let, když jsem byl ještě mimino, si dával sprchu jako první a nesnáší, aby se na zaběhaným pořádku cokoli měnilo. A když mi bylo patnáct a potřeboval jsem si vyzvednout potvrzení pro autoškolu, museli jsme to odložit, protože Jacoba vytočily nový boty. Předpokládalo se, že to pochopím, protože takový věci se stávají. Jenže při dalších třech příležitostech, kdy jsem chtěl, aby mě matka dovezla na dopravku a vyřídilo se to, taky vždycky k něčemu došlo. Nakonec jsem ji o to přestal prosit. Takhle budu jezdit do třiceti na skejtu.

Jednou, když jsme byli s Jacobem ještě malí, jsme si hráli v rybníce nedaleko našeho domu s nafukovací lodí. Já jsem ho měl na starost, i když byl o tři roky starší a oba jsme měli stejnej plaveckej kurz. Překlopili jsme loď a plavali pod ní. Bylo tam dusno. Jacob začal mluvit o dinosaurech, o který se zrovna zajímal, a mlel pořád dokola. Najednou jsem zpanikařil. Bál jsem se, že vydýchá všechen kyslík z toho malýho prostoru. Strkal jsem do lodi, abych ji nadzvedl, ale umělá hmota se nějak přicucla k hladině, takže jsem zpanikařil ještě víc. Samo že s odstupem času vím, že jsem měl prostě podplavat zpod lodě ven, ale v tu chvíli mě to nenapadlo. V tu chvíli jsem věděl jen to, že nemůžu dejchat. Když se mě někdo ptá, jaký to je vyrůstat s bratrem, kterej má Aspergera, vždycky si na tuhle příhodu vzpomenu, i když nahlas řeknu, že jsem nepoznal nic jinýho.

Nejsem svatej. Občas vytáčím Jacoba k nepříčetnosti čistě proto, že je to tak snadný. Jako třeba když jsem mu vlezl do skříně a zpřeházel mu oblečení. Nebo když jsem schoval víčko od zubní pasty, takže ji nemohl zavřít, když si dočistil zuby. Jenže nakonec se vždycky cejtím blbě kvůli mámě, která ty Jacobovy scény pokaždý odnese nejvíc. Někdy, když si myslí, že už s Jacobem spíme, ji slyším plakat. V takových chvílích si uvědomím, že ona si tenhle život taky nevybrala.

Takže jsem to já, kdo musí obvykle zasahovat. Já většinou Jacoba fyzicky odtáhnu, když začne někde před lidma vyšilovat. Já mu řeknu, aby se uklidnil, když nervózně rapluje v autobuse, protože přitom vypadá jako totální pošuk. A já jdu do jeho třídy dřív než do svojí, abych učitele upozornil, že Jacob není ve svý kůži, protože nám ráno došlo sójový mlíko. Jinými slovy funguju jako starší bratr, i když starší nejsem. A když si začnu myslet, že to není fér, a krev se ve mně vaří, ztratím se. Nestačí mi zamknout se u sebe v pokoji, vezmu skejt a odfrčím někam – kamkoli, hlavně abych nebyl doma.

Přesně to jsem udělal dneska, když se brácha rozhodl, že mě obsadí do role pachatele ve svým fiktivním zločinu. Abych pravdu řekl, nerozhodilo mě ani tak to, že mi vzal bez dovolení boty, ani že vytáhl vlas z mýho kartáče (i když je to dost příšerný, jak z Mlčení jehňátek). Ale když jsem ho uviděl v kuchyni s vlasy od tý sirupový krve, s narafičeným zraněním hlavy a se všemi těmi důkazy, který ukazovaly přímo na mě, na zlomek vteřiny mě napadlo: Kéž by to tak bylo.

Jenže já nesmím říkat, že bez Jacoba bych měl snazší život. Já si to dokonce nesmím ani myslet. To je další z řady našich nepsaných domácích pravidel. A tak jsem popadl bundu a vyběhl ven, přestože tam bylo minus dvacet a vítr mě štípal do tváří až hrůza. Na chvíli jsem se stavil ve skejtparku, jediným místě, kde ti pitomí policajti nechají člověka jezdit, i když v zimě je to k ničemu, což je tady v Townsendu ve Vermontu devět měsíců do roka.

V noci nasněžilo asi pět cenťáků a v parku byl jeden kluk s prknem. Když jsem se blížil, snažil se zrovna sjet schody. Jeho kámoš držel mobil a nahrával ho. Znal jsem je oba ze školy, ale nebyli z mojí třídy. Já vlastně ke skejťákům nepatřím. Ve všech předmětech jsem ve třídách pro nadaný a mám slušný známky. Tím pádem jsem pro skejťáky samozřejmě exot, taky proto, jak se oblíkám. A protože rád jezdím na skejtu, jsem exot i pro všechny, co na něm nejezdí.

Kluk s prknem spadnul na zadek a jeho kámoš hned hlásil: „Dávám to na YouTube, kámo.“

Objel jsem park a vyrazil do města, do ulice, která se kroutí jako šnečí ulita. Uprostřed stojí perníková chaloupka. Myslím, že se tomu říká viktoriánský styl. Je celá fialová a na jedný straně má věžičku. Proto jsem u ní asi poprvý zastavil – kdo si proboha může u svýho domu nechat postavit věž? Teda kromě princezny z pohádky? V tý věži ale ve skutečnosti bydlí asi deseti- nebo jedenáctiletá holka, která má zhruba pětiletýho bráchu. Jejich máma jezdí zelenou toyotou a táta musí bejt nějakej doktor, protože už jsem ho dvakrát viděl, jak se vrací domů v operačním oblečení.

Poslední dobou sem chodím často. Většinou se přikrčím pod arkýřový okno, který patří k obýváku. Je toho odsud hodně vidět – jídelní stůl, kde si děti píšou úkoly. Kuchyň, kde matka vaří večeři. Někdy okno pootevře, takže můžu skoro ochutnat, co jedí.

Dneska odpoledne ale nebyl nikdo doma. Dostal jsem kuráž. I když byl ještě den a po ulici jezdila auta sem a tam, vydal jsem se dozadu na zahradu a sedl jsem si na houpačku. Stáčel jsem řetízky sedátka a pak je nechal zase rozmotat, i když na takovouhle zábavu jsem už starý. Potom jsem došel na zadní verandu a vzal za kliku.

Dveře se otevřely.

Věděl jsem, že se to nemá, ale stejně jsem šel dál.

Zul jsem si boty, protože je to slušnost. Nechal jsem je na rohožce a vydal se do kuchyně. V dřezu stály misky od snídaně. Otevřel jsem ledničku a podíval se na vyrovnané krabičky s jídlem. Byl tam zbytek lasagní.

Vzal jsem do ruky kelímek s burákovým máslem a přičichl k němu. Zdálo se mi to, anebo vonělo opravdu líp než to naše?

Nabral jsem si trochu na prst a olízl ho. Pak jsem si s bušícím srdcem odnesl kelímek na kuchyňskou linku. Přibral jsem ještě další skleničku se sladkou pomazánkou. Oddělil jsem dva plátky chleba z bochníku, který ležel na desce, a prohrabával jsem šuplíky, dokud jsem nenašel příbory. Namazal jsem si sendvič s oběma pomazánkami, jako bych si to tu dělal denně.

V obýváku jsem si sedl na židli, na které vždycky při jídle sedávala ta holčička. Jedl jsem sendvič a představoval jsem si, že z kuchyně přichází moje matka, v rukou tác s pečenou krůtou. „Ahoj, tati,“ prohodil jsem směrem k prázdnému místu po levé ruce a předstíral jsem, že mám opravdového tátu, a ne jen provinilého dárce spermatu, který každý měsíc posílá šek.

Co škola? zeptalse táta.

„Dostal jsem sto bodů z testu z biologie.“

Výborně. Nedivil bych se, kdybys skončil na medicíně jako já.

Zatřásl jsem hlavou, aby se mi vyjasnilo. Buď jsem se zasadil do nějakého imaginárního televizního seriálu, nebo jsem se vžil do pohádky o třech medvědech.

Jacob mi večer někdy předčítal. No, vlastně ne tak docela. Četl si sám, a dokonce ani tak moc nečetl, spíš recitoval, co se naučil nazpaměť, a já jsem byl náhodou ve stejným zeměpisným pásmu, takže jsem nemohl dělat nic jinýho než ho poslouchat. Ale líbilo se mi to. Jacob mluví takovým zvláštním způsobem. Hlas mu stoupá a klesá, jako by každá věta byla píseň, což při normálním rozhovoru působí dost zvláštně, ale u pohádek to sedí. Vzpomínám si, jak jsem poslouchal pohádku o Zlatovlásce a třech medvědech a myslel jsem si tenkrát, že to pěkně pohnojila. Kdyby byla šikovnější, mohla tam zůstat.

Vloni, když jsem nastoupil do prváku na střední školu, jsem mohl začít jakoby od začátku. Přišli tam lidi z jiných měst, který o mně nic nevěděli. První týden jsem se skamarádil se dvěma kluky – Chadem a Andrewem. Chodili se mnou na laborky a vypadali docela v pohodě, a navíc bydleli ve Swanzey místo v Townsendu, takže se nikdy nepotkali s mým bratrem. Smáli jsme se tomu, že má náš učitel kalhoty o pět čísel kratší, než by potřeboval, a v jídelně jsme seděli u jednoho stolu. Dokonce jsme se i domluvili, že omrknem, jestli někde o víkendu nedávají nějakej dobrej film. Jenže pak se v jídelně objevil Jacob, protože skončil při fyzice s prací tak šíleně brzo, že ho učitel pustil dřív, a on si to samozřejmě namířil přímo za mnou. Představil jsem ho a řekl jsem, že chodí do vyššího ročníku. No, a to byla moje první chyba – Chad s Andrewem byli tak vyšokovaní z toho, že můžou kecat se starším klukem, že se ho začali ptát, do jaký třídy chodí a jestli je v nějakým sportovním týmu.

„Do jedenáctý,“ řekl jim Jacob a dodal, že sporty vlastně nemá rád. „Mám rád forenzní vědy,“ spustil. „Slyšeli jste někdy o doktoru Henrym Leeovi?“ A pak celejch deset minut kecal o connecticutským patologovi, kterej pracoval na případech jako O. J. Simpsona, Scotta Petersona nebo Elizabeth Smartový. Myslím, že Chad s Andrewem přestali vnímat, když jim přednášel o tom, jak vypadají různý druhy cákanců krve. Asi nemusím říkat, že když jsme si další den vybírali partnery v laboratoři, vykašlali se na mě.

Dojedl jsem sendvič, a tak jsem vstal od stolu a vydal se do patra. První pokoj patřil synovi. Všude po stěnách samej dinosaurus. Na povlečení světélkovali pterodaktylové, na zemi ležel pohozený T-rex na dálkový ovládání. Na okamžik jsem ztuhnul. Bývaly doby, kdy byl Jacob stejnej blázen do dinosaurů, jako je teď do forenzních věd. Uměl by tenhle malej kluk povídat o terizinosauridovi, kterýho našli v Utahu a měl 40 cm dlouhý drápy, co vypadaly jako z nějakýho filmovýho hororu? Věděl by, že první skoro úplně dochovanou kostru dinosaura – hadrosaura – našli v New Jersey v roce 1858?

Ne, je to obyčejnej kluk, ne kluk s Aspergerem. To jsem poznal čistě z toho, jak jsem je po večerech sledoval oknem. Ta jejich žlutě vymalovaná kuchyně je totiž přesně to místo, kde bych chtěl bejt, ne místo, odkud bych chtěl zdrhnout.

Najednou jsem si na něco vzpomněl. Ten den, když jsme si s Jacobem hráli v rybníce pod nafukovací lodí, když jsem začal vyšilovat, protože jsem se nemohl nadechnout a loď se přicucla kolem nás. Jacobovi se nějak povedlo odtrhnout loď od hladiny, objal mě kolem hrudníku a zvedl mě tak vysoko, abych se mohl pořádně nadechnout. Dotáhl mě na břeh, třásl se, ale seděl u mě, dokud jsem se nevzpamatoval. To bylo naposledy, kdy se postaral on o mě, a ne obráceně.

V týhle ložnici, kde jsem zrovna stál, byla celá stěna pokrytá policemi s elektronickými hrami. Většinou Wii a Xbox a pár Nintendo DS pro zpestření. My žádný herní systém doma neměli. Nemohli jsme si ho dovolit. Ty sračky, co Jacob musí jíst k snídani – celá porce léků, injekcí a doplňků – stojí majlant. A máma musí do noci pracovat jako redaktorka na volný noze, aby mohla zaplatit Jess, Jacobovu lektorku sociálních dovedností.

V tichý ulici se ozval motor auta, a když jsem vykouknul z okna, viděl jsem, kdo přijíždí: zelená dodávka právě zatáčela do vjezdu. Pár skoků a byl jsem v přízemí, proběhl jsem kuchyní k zadním dveřím a přikrčil jsem se pod keře na zahradě. Zadržel jsem dech a sledoval, jak z auta vypadl jako první kluk v hokejovým dresu. Pak vystoupila jeho sestra a nakonec rodiče. Otec vytáhl z kufru tašku s vybavením a všichni zmizeli v domě.

Vyšel jsem na silnici a odrazil se na prkně od perníkový chaloupky. Pod bundou jsem měl jednu Wii hru, kterou jsem na poslední chvíli popadl – nějaký Super Mario. Cítil jsem, jak mi do obalu hry buší srdce.

Nemohl jsem si ji zahrát. Vlastně jsem ji ani nechtěl. Vzal jsem ji jen proto, že oni nikdy nepřijdou na to, že jim chybí. Jak taky, když jich mají tolik.

Jacob

Jsem sice autista, ale neřeknu vám, na který den v týdnu připadají třicáté druhé narozeniny vaší matky. Neumím počítat logaritmy z hlavy. Neumím se podívat na kus drnu a říct, že na něm roste 6 644 jednotlivých lístků trávy. Na druhé straně bych vám mohl říct naprosto všechno o blesku, o polymerázových řetězových reakcích nebo o druhohorních sauropodech a taky umím citovat slavné filmové výroky. Periodickou tabulku prvků jsem se naučil nazpaměť, přestože jsem se o to vůbec nesnažil; sám od sebe jsem se naučil číst střední egyptštinu a pomohl jsem učiteli matematiky opravit počítač. Dokážu donekonečna mluvit o detailech zvlnění otisků prstů, způsobeného třením, a o tom, jestli je analýza těchto otisků umění, nebo věda. (Například DNA identických dvojčat je identická; to je výsledek vědecké analýzy. Jenže otisky identických dvojčat se liší v Galtonových znacích – kterému důkazu byste dali přednost, kdybyste byli státním žalobcem? Ale to jsem odbočil.)

Díky těmto schopnostem bych se mohl stát hitem společenských večírků, kdybych a) pil, což nedělám, nebo b) měl nějaké přátele, kteří by mě pozvali na společenský večírek nebo něco takového. Moje matka mi to vysvětlila takhle: představ si, jak by ti bylo, kdyby k tobě někdo přišel, upřeně se na tebe zadíval a začal ti vyprávět o typech krvavých skvrn způsobených objektem, jenž se pohybuje střední rychlostí, zhruba od 1,5 po 7,5 metru za vteřinu, a jak se liší od stop, které zanechají střelné rány nebo výbušniny, jež se pohybují vysokou rychlostí. Anebo – což je ještě horší – představ si, že bys byl ten člověk, který o tom mluví a nechápe, že se jeho posluchač zoufale snaží uniknout.

Diagnostikovali mi Aspergera dávno před tím, než se stal módní diagnózou, kterou začali zneužívat rodiče nezvedených dětí, aby si o nich lidé mysleli, že mají geniální potomky, a ne jen asociální haranty. Většina lidí z naší školy už dneska ví, co je to Asperger, díky jakési soutěžící v televizní show America’s Next Top Model. Už mi o ní povídalo tolik lidí – nejspíš si myslí, že jsme příbuzní. Co se mě týče, snažím se to jméno nevyslovovat nahlas. Aspergerův syndrom. Nezní to prostě odporně?

Bydlím s matkou a bratrem Theem. To, že jsme oba vznikli ze stejné genové kombinace, je neuvěřitelné. Ani kdybychom se snažili být co nejrozdílnější, nemohlo by se nám to podařit líp. Vypadáme naprosto odlišně – on má jemné blond vlasy, téměř stříbrné, zatímco já je mám tmavé a tak husté, že se dávám stříhat s železnou pravidelností každé tři týdny. (Částečně je to taky proto, že trojka je dobré, bezpečné číslo, ne jako například čtyřka. Navíc na sebe nechám někoho sáhnout jen tehdy, když to vím dlouho dopředu.) Theo je vždycky zmatený z toho, co si o něm jiní lidé myslí, zatímco já vím, že o mně si myslí, že jsem ten divný kluk, který si k nim stoupá moc blízko a nezavře pusu. Theo poslouchá téměř výlučně rap, z kterého já šílím. Jezdí na skejtu, jako kdyby měl kolečka přidělaná rovnou na nohou, a to myslím jako kompliment, protože já sotva dokážu jít a zároveň přitom žvýkat žvýkačku. Nejspíš toho se mnou musí hodně vydržet. Vytočí mě, když všechno nevychází podle plánu nebo se něco v mém rozvrhu změní. Někdy se úplně přestanu kontrolovat. Úplně se složím – začnu ječet, nadávat, mlátit kolem sebe. Nikdy jsem Thea neuhodil, ale házel jsem po něm předměty a ničil jsem jeho věci. Nejhorší byla kytara. Matka mě pak donutila, že jsem ji musel tři roky splácet z kapesného. Theo je taky ten, kdo nejvíc odnáší moji upřímnost:

Typický příklad 1

Theo vchází do kuchyně. Má na sobě zbytečně velikou mikinu a na krku jakousi výstřední medaili. Kalhoty mu visí tak nízko, že jsou mu vidět spodky.

Theo: Bude véča?

Já: Jasně, kámo, možná žes to nezaznamenal, ale žijeme na předměstí, ne v ghettu. To mají rappeři dneska nějaké výročí nebo co?

Říkám matce, že nemáme nic společného, ale ona tvrdí, že se to změní. Mně ta představa připadá absurdní.

Nemám žádné kamarády. Posměšky začaly už ve školce, když jsem dostal první brýle. Učitelka přiměla jednoho oblíbeného kluka, aby si vzal falešné brýle a měli jsme tak něco společného. Jenže pak se ukázalo, že si se mnou nechce povídat o tom, jestli se má archeopteryx zařadit spíš mezi prehistorické ptáky nebo dinosaury. Naše kamarádství samozřejmě netrvalo déle než jeden den. Už jsem si zvykl, že mi děti říkají, abych šel pryč nebo abych si sedl někam jinam. O víkendu mi nikdy nikdo nezavolá. Nechápu zkrátka narážky, které ostatní lidé chápou. Takže když se bavím s někým ve třídě a on najednou řekne: „Páni, to už je jedna?“, podívám se na hodiny a řeknu ano, už je jedna. Jenže on se snaží se mě zdvořile zbavit. Nechápu, proč lidé nikdy neříkají to, co si myslí. Je to, jako když se přistěhovalci naučí místní jazyk a pak jsou úplně zmatení z různých rčení a slovních spojení. (Jak může například někdo, kdo není rodilý Angličan, „být v obraze“ a přitom vědět, že to nemá nic společného s malbou nebo kresbou?) Když se ocitnu mezi lidmi a mám s nimi komunikovat – ať už je to ve škole, na večeři k Díkůvzdání, nebo ve frontě na lístky do kina – pokaždé si připadám, jako bych se přestěhoval do Litvy a neuměl litevsky. Když se mě někdo zeptá, co budu dělat o víkendu, neodpovím tak pohotově jako například Theo. Nedokážu určit, kolik informací je ještě snesitelných a co už by bylo příliš. Místo abych podrobně popsal své plány, spolehnu se na nějaký citát. Zatvářím se jako De Niro z Taxikáře a řeknu: „To mluvíš se mnou?“ Upozorňuju, že nemám problémy jen se svými vrstevníky. Naše učitelka biologie si jednou musela jít vyřídit nějaký telefon do sborovny a řekla nám: „Ani se nehněte – ani nedýchejte.“ Normální děti to ignorovaly, pár svatoušků si v tichosti dělalo úkoly. A já? Seděl jsem jako přikovaný a plíce mi mohly prasknout. Málem jsem omdlel.

Míval jsem kamarádku. Jmenovala se Alexa a v sedmé třídě se odstěhovala. Od té doby pro mě byla škola něco jako antropologická laboratoř. Snažil jsem se projevovat zájem o témata, o kterých se bavily ostatní děti, ale nudilo mě to:

Typický příklad 2

Holka: Hej, Jacobe, není tohle ta nejhustší MP3?

Já: Nejspíš ji vyrobily čínské děti v otrockých podmínkách.

Holka: Chceš loka z mojí ledový limonády?

Já: Pitím z cizí sklenice můžeš chytit mononukleózu. Líbáním taky.

Holka: Já si jdu sednout jinam…

Divíte se, že jsem se snažil oživit konverzaci se svými vrstevníky tématy jako například vražda Laci Petersonové a role dr. Henryho Leea při jejím řešení? Nakonec jsem se přestal do každodenních rozhovorů zapojovat. Sledovat konverzaci o tom, kdo s kým chodí, bylo pro mě stejně obtížné, jako kdybych měl analyzovat námluvní rituály nomádských kmenů z Papuy-Nové Guiney. Matka říká, že se někdy ani nesnažím. Musím se ohradit; snažím se pořád, ale vždycky narazím na odpor. Dokonce z toho ani nejsem smutný. Vážně ne. A stejně – proč bych se měl kamarádit s lidmi, kteří se chovají ošklivě k lidem, jako jsem já?

Seznam věcí, které opravdu nesnáším:

1. Zvuk mačkaného papíru. Neřeknu vám proč, ale mám vždycky pocit, jako by mi někdo mačkal vnitřnosti.

2. Příliš velký hluk nebo blikající světla.

3. Změny plánů.

4. Nesnáším, když nestihnu CrimeBusters, kriminální seriál, který běží na USA Network každý den v 16:30. I když znám všech 114 epizod nazpaměť, je pro mě jejich každodenní sledování stejně důležité jako injekce inzulinu pro diabetika. Plánuju si podle CrimeBusters celý den, a když je nevidím, roztřesu se.

5. Nesnáším, když mi matka ukládá oblečení do skříně. Rovnám si ho podle pořadí barev duhy ČOŽZMIF a barvy se nesmějí dotýkat. Ona se sice snaží, ale posledně například úplně zapomněla, kam patří indigová.

6. Nesnáším, když si někdo ukousne z mého jídla; to pak musím odkrojit tu část, která se mohla kontaminovat jeho slinami.

7. Vypadané vlasy. Z toho úplně šílím. Proto mám krátký vojenský sestřih.

8. Když se mě někdo cizí dotkne.

9. Jídla se škraloupem, jako např. puding; jídlo, které v puse puká, jako např. hrášek.

10. Sudá čísla.

11. Když o mně někdo řekne, že jsem retardovaný, protože to nejsem.

12. Oranžovou barvu. Znamená nebezpečí a v angličtině na ni neexistuje rým, což je podezřelé. (Theo na mně vyzvídá, jak můžu tolerovat stříbrnou, ale na takovou debatu vůbec nepřistupuju.)

Velkou část osmnácti let svého života jsem strávil tím, že jsem se učil, jak přežít ve světě, který je místy oranžový, nepřehledný a příliš hlučný. Mezi vyučovacími hodinami nosím například sluchátka. Nosíval jsem ta velká, v nichž jsem vypadal jako mechanik na letišti, ale Theo mi řekl, že se mi spolužáci posmívají, když mě v nich vidí chodit po chodbách, a tak mě matka přesvědčila, abych používal jenom ta malá, která se zastrčí do uší. Skoro nikdy nechodím do školní jídelny, protože a) tam nemám s kým jít a b) z řečí, které se tam vedou, mám husí kůži. Raději si zajdu do sborovny, kde na mě aspoň nekoukají jako na dvouhlavé tele, když se zmíním o tom, že Pythagoras vlastně nevymyslel Pythagorovu větu. (Babylóňané ji používali tisíce let předtím, než se Pythagoras vůbec mihl jako svůdný záblesk v očích svých řeckých rodičů.) Když se dostanu do nesnesitelné situace, pomáhá mi tlak – buď si lehnu pod horu prádla, nebo pod zátěžovou deku s polyetylenovými kuličkami uvnitř, protože hloubkový tlak mě uklidňuje. Jedna z terapeutek, fanynka psychologa Skinnera, mě naučila na písničky Boba Marleyho. Když se rozčílím, opakuju si jejich slova pořád dokola a mluvím monotónním hlasem. Zavřu oči a ptám se sám sebe: Co by udělal doktor Henry Lee?

Díky dodržování pravidel jsem schopný zachovat si zdravý rozum. Jedině tak se nedostávám do konfliktů. Pravidly myslím to, že den probíhá přesně tak, jak podle předpokladů probíhat má. Dělám to, co mám dělat. Kéž by to dělali i ostatní.

V našem domě máme tato pravidla:

1. Uklízej po sobě

2. Mluv pravdu

3. Čisti si dvakrát denně zuby

4. Nechoď pozdě do školy

5. Starej se o svého bratra, máš jen jednoho

Většina těchto pravidel mi připadá přirozená – tedy s výjimkou čištění zubů, což nenávidím, a péče o Thea. Řekněme, že moje interpretace pravidla číslo 5 se ne vždy shoduje s tou Theovou. Jako například dneska. Dal jsem mu hlavní roli v kriminální scéně, kterou jsem zinscenoval, a on se naštval. Obsadil jsem ho do role pachatele… Jak to, že to nechápe jako největší poctu?

Moje psychiatrička, doktorka Moon Muranová, mě často žádá, abych zařadil situace, které ve mně vyvolávají strach, na stupnici od jedné do deseti.

Typický příklad 3

Já: Moje mamka odjela do banky a řekla, že jí to bude trvat patnáct minut. Když uběhlo sedmnáct minut, zpanikařil jsem. A když jsem jí zavolal, nebrala mobil a já jsem si byl jistý, že leží mrtvá někde v příkopu.

Dr. Moon: Pokud bys měl svůj pocit zařadit na stupnici od jedné do deseti, jak ses v té chvíli cítil?

Já: Devět.

(Poznámka: Ve skutečnosti jsem se cítil na desítku, ale to je sudé číslo. Kdybych ho vyslovil nahlas, děs by dosáhl hodnoty mimo stupnici.)

Dr. Moon: Napadlo by tě nějaké lepší řešení než volat 911?

Já (zatvářil jsem se jako Cher ve filmu Pod vlivem úplňku): Seber se!

Hodnotím i dny, ačkoli doktorce Moon jsem o tom neřekl. Dobré dny mají vysoké číslo, špatné mají nízké. A dnešek má jedničku, protože se sešla hádka s Theem plus to, že v obchodě nebyla paní s reklamními vzorky jídel. (Na svou obranu musím uvést, že jsem si vypracoval algoritmus na předpovídání zboží, které bude nabízet. Kdyby byla první středa v měsíci, kdy rozdává vzorky vegetariánského jídla, možná bych se tak nerozčílil. Jenže dneska byl na řadě zákusek. Hergot!) Od chvíle, co jsme se vrátili domů, jsem byl zalezlý ve svém pokoji. Přikryl jsem se dekami a navrch rozložil tu nejtěžší. Na iPodu jsem nastavil opakování písničky „I shot the Sheriff“ do půl páté, než začne CrimeBusters a budu muset sejít do obýváku, kde je televize.

Dnes budou dávat epizodu 82, jednu z mých pěti nejoblíbenějších. Případ se odvíjí tak, že jedna z vyšetřovatelek, Rhianna, nepřijde do práce. Ukáže se, že ji unesl jakýsi muž zničený z nedávné smrti své ženy a drží ji jako rukojmí. Rhianna za sebou nechává stopy, které musí zbytek vyšetřovacího týmu rozluštit, až je nakonec přivedou k místu, kde Rhiannu drží.

Já jsem přirozeně došel ke správnému závěru dlouho předtím než zbytek vyšetřovacího týmu.

Tahle epizoda se mi moc líbí proto, že v ní udělali chybu. Únosce dotáhne Rhiannu na večeři, kde vyšetřovatelka zanechává pod talířem kupon ze svého oblíbeného obchodu s oděvy. Kolegové ho najdou a potřebují dokázat, že je opravdu její. Sejmou otisky prstů, použijí činidlo s malými částicemi a následně ninhydrin, jenže správně se má ninhydrin použít jako první. Reaguje totiž s aminokyselinou. Teprve pak se použije činidlo, které reaguje s tuky. Pokud se činidlo použije jako první, tak jak to udělali v epizodě CrimeBusters, zničil by se porézní povrch, který je potřeba pro ninhydrinovou proceduru. Když jsem si toho omylu všiml, napsal jsem producentům CrimeBusters. Odpověděli mi dopisem a poslali mi tričko seriálu. Dneska už se do něj nevejdu, ale pořád ho mám ještě ve skříni.

Po zhlédnutí seriálu se můj den vylepšil z jedničky na trojku.

„Ahoj,“ řekla matka, když strčila hlavu do obýváku. „Jak se vede?“

„OK,“ odpověděl jsem.

Sedla si ke mně na gauč. Naše nohy se dotýkaly. Je to jediný člověk, jehož blízkost snesu. Kdyby to byl kdokoli jiný, už bych si o pár centimetrů odsedl. „No, Jacobe,“ řekla, „chci tě jen upozornit, že jsi dnešek přežil i bez reklamního vzorku jídla v samoobsluze.“

V okamžicích, jako je tento, jsem rád, že se nedívám lidem do očí. Kdybych to udělal, určitě by byli na místě mrtví. Zabil bych je svým opovržlivým pohledem. Samozřejmě že jsem přežil. Ale za jakou cenu?

„Něco ses tím naučil,“ vysvětlovala matka a poplácala mě po ruce. „Užitečná věc.“

„Upřímně řečeno,“ zamumlal jsem, „na to kašlu.“

Matka si povzdychla a řekla: „Večeře bude v šest, Rhette.“ Přestože je v šest vždycky a já se jmenuju Jacob, ne Rhett.

V médiích se porůznu objevují zprávy o tom, že jistí slavní lidé trpěli Aspergerovým syndromem. Bylo to u nich zjištěno posmrtně. Tady jsou jména některých z nich:

Wolfgang Amadeus Mozart

Albert Einstein

Andy Warhol

Jane Austenová

Thomas Jeferson

Jsem si na 99 % jistý, že ani jeden z nich nikdy nedostal záchvat v samoobsluze a nesrazil polici plnou nakládané zeleniny.

Z večeře se stala bolestná záležitost. Matka se rozhodla, že s námi bude konverzovat, přestože Theo ani já jsme na to neměli vůbec chuť. Zrovna dostala další balík dopisů z redakce Burlington Free Press. Někdy nám z nich při večeři čte a my k nim máme politicky nekorektní poznámky, které by matka nikdy v životě nepoužila, až bude psát odpovědi.

Typický příklad 4

Milá tetičko Em,

moje tchyně vytrvale dělá rostbíf, kdykoli k ní s manželem přijedeme na návštěvu, i když dobře ví, že jsem celý život vegetariánka. Co mám dělat, až k ní zase příště přijedeme?

Rozčilená ze South Royaltonu

Milá Rozčilená,

ušklíbni se a odkráčej.

Někdy matka dostává docela smutné dotazy, jako třeba od ženy, kterou opustil manžel, a ona neví, jak to má říct dětem. Nebo od matky, která umírá na rakovinu prsu a píše své malinké dcerušce dopis, aby si ho přečetla, až bude velká. Píše o tom, jak moc by si přála s ní být, až bude mít maturitní ples, až se zasnoubí, až bude mít svoje první dítě. Většinou však dopisy píšou hlupačky, které v životě nasekaly spoustu chyb. Uvědomila jsem si, že jsem neměla podvádět svého manžela. Jak ho mám teď získat zpátky? Zkus být věrná, dámo. Dotkla jsem se kamarádky ošklivou poznámkou. Jak to mám napravit? Prostě to neříkej. Někdy opravdu nechápu, jak můžou mé matce platit za něco, co je úplně jasné.

Dneska drží v ruce dotaz od nějaké mladé dívky. Poznám to podle toho, že píše červeným inkoustem a že tečka nad i ve slově „tetičko“ má tvar srdíčka. „Milá tetičko Em,“ píše a já si jako vždycky představím drobnou stařenku s drdůlkem a v botách bez podpatku, ale rozhodně ne svou matku. „Miluju kluka, kerej… panebože, copak vás dneska ve škole neučí pravopis?“

„No, učí nás, jak používat kontrolu pravopisu na počítači,“ vysvětlil jsem jí.

Theo vzhlédl od talíře a zachrochtal cosi směrem na krabici s džusem.

„Miluju kluka, který už ale má holku,“ korigovala text matka. „Vím, že se mu líbím, protože mě doprovází domů ze školy, hodiny a hodiny si telefonujeme a včera už jsem to nevydržela a políbila jsem ho a on políbil mě… Ach, bože, naučte to děvče dělat tečky a čárky mezi větami.“ Zamračila se na list dopisního papíru. „Říká, že spolu nemůžeme chodit, ale můžeme být přátelé se zvláštními výhodami. Myslíš, že s tím mám souhlasit? S pozdravem Buddy z Burlingtonu.“ Matka zvedla oči a podívala se na mě. „Copak nemají všichni přátelé zvláštní výhody?“

Nehnul jsem brvou.

„Theo?“ řekla tázavě.

„To se jen tak říká,“ zamumlal Theo.

„A co přesně to znamená?“

Theo zrudl. „Tak si to vygoogluj.“

„Tak mi to řekni.“

„Když se holka s klukem, který spolu nechoděj, zaháknou, jasný?“

Matka se zamyslela. „Jako že… mají sex?“

„Mimo jiné…“

„A co se děje pak?“

„Já nevím!“ vykřikl Theo. „Copak nemůžeš bejt jako jiný matky a zeptat se mě třeba, jestli nekouřím trávu?“

„Kouříš trávu?“

„Ne!“

„Máš kamarádky se zvláštními výhodami?“

Theo odstrčil židli a zároveň plynulým pohybem vstal od stolu. „Jo. Mám jich tisíce. Stojej frontu před našima dveřma, copak sis jich poslední dobou nevšimla?“ Hodil talíř do dřezu a vyběhl nahoru do patra.

Matka sáhla pro propisku do ohonu (pořád nosí ohon, protože ví, jak mi vadí, když rozpuštěné vlasy poletují kolem ramen) a začala čmárat odpověď. „Jacobe,“ řekla zároveň, „buď tak hodný a skliď ze stolu, prosím tě.“

A matka – zastánkyně tápajících a doyenka natvrdlých – se rozjela. Každým dopisem zachraňuje svět. Zajímalo by mě, co by všechny ty oddané čtenářky řekly, kdyby věděly, že skutečná tetička Em má jednoho syna, který je prakticky psychopat, a druhého společensky naprosto nepraktického.

Já bych měl moc rád přítelkyni se zvláštními výhodami, ale před matkou bych to nikdy nepřiznal.

Moc rád bych měl jakoukoli přítelkyni. Tečka.

Minulý rok mi matka koupila k narozeninám neuvěřitelný dárek: policejní radiopřijímač. Je schopný přijímat frekvence v pásmu VKV a UKV, které normální rádio přijmout nedokáže, což znamená ty, které federální vláda přidělila k používání policii, hasičům a záchrance. Vždycky vím dopředu, že dálniční hlídka posílá sypací vozy, nebo dostávám upozornění, že se blíží severovýchodní vítr. Většinou však poslouchám policejní a záchranářské hovory, protože i v tak malém městečku, jako je Townsend, dojde občas ke zločinu.

Jenom od Díkůvzdání jsem už byl dvakrát na místě činu. První bylo vloupání do obchodu se šperky. Dojel jsem na kole na adresu udanou v rádiu a našel jsem před obchodem hlouček policistů, kteří hledali stopy. Poprvé v životě jsem viděl, jak se otisky bot vystříkají na sněhu voskem a vznikne odlitek. Byl to rozhodně úspěšný výjezd. Druhé místo činu vlastně ani nebylo místo činu. Byl to dům jednoho kluka z naší školy, který se ke mně chová obzvlášť hnusně. Jeho matka vytočila 911, ale než policie dorazila, vyšla před dům, z nosu jí ještě tekla krev, ale už tvrdila, že nechce proti svému muži vznést obvinění.

Dneska večer, zrovna když jsem se převlékl do pyžama, jsem zaslechl z přijímače kód, který jsem ještě nikdy neslyšel, a to už jsem jich slyšel hodně, např.:

10–52 potřebujeme záchranku

10–50 nehoda motorového vozidla

10–13 jsou přítomni civilisté a poslouchají

10–40 falešný poplach, prostor zabezpečen

10–54 dobytek na dálnici

Teď jsem však uslyšel toto:

10–100

Což znamená: mrtvola.

Myslím, že nikdy v životě jsem nebyl tak rychle oblečený. Popadl jsem sešit na slohy, i když jsem do něj už psal, ale nemohl jsem ztrácet čas. Načmáral jsem do něj adresu, kterou v rádiu už několikrát zmínili. Pak jsem sešel po špičkách dolů. Při troše štěstí si matka vůbec nevšimne, že jsem pryč. Nejspíš už spí.

Venku byla krutá zima a na zemi leželo asi pět centimetrů sněhu. Byl jsem tak rozčilený, že jsem si obul lehké sportovní boty místo zimních. V každé zatáčce jsem dostával smyk.

Adresa vedla na státní dálnici. Bylo mi jasné, že jsem na správném místě, protože tam už stála čtyři policejní auta se zapnutými majáčky. Na dřevěné tyčce se ve větru třepotala policejní páska (žlutá, ne oranžová). Vedle ní jsem viděl zřetelnou řádku stop. U silnice stál opuštěný pontiac, pokrytý sněhem a ledem.

Vytáhl jsem sešit a psal si: Vozidlo stojí na místě nejméně dvanáct hodin. Než začalo sněžit.

Pak přijelo další policejní auto, a tak jsem raději zalezl do křoví. Tohle auto nemělo žádné označení, bylo úplně obyčejné, až na polokulovité policejní světlo, připevněné magnetem na střechu. Vystoupil z něj vysoký člověk se zrzavými vlasy. Měl na sobě černý kabát, teplé boty a na jedné ruce jsem zahlédl náplast.

Zapsal jsem si to.

„Kapitáne,“ oslovil ho policista, který přicházel z lesa. Měl na sobě uniformu, silné rukavice a taky teplé boty. „Omlouvám se, že jsme vás volali.“

„Co jste našli?“ zeptal se kapitán a zavrtěl hlavou.

„Běžec našel v lese mrtvolu. Ten chlapík je do půl těla nahý a všude samá krev.“

„Kdo může proboha běhat v takové zimě a v noci?“

Opatrně jsem šel za nimi do lesa. Držel jsem se ve stínu stromů. Místo kolem mrtvého bylo nasvícené světlomety, aby bylo možné zaznamenat všechny důkazy.

Mrtvý muž ležel na zádech s očima dokořán. Kalhoty měl shrnuté ke kotníkům, ale prádlo měl na sobě. Klouby na rukou a spodní části dlaní měl do krve rozedřené, kolena a lýtka taky. Zip u bundy byl úplně rozepnutý, na jedné noze mu chyběla bota i ponožka. Sníh kolem něj byl růžový.

„Panebože,“ řekl kapitán. Klekl si a natáhl si na ruce gumové rukavice, které vyndal z kapsy. Podrobně si prohlížel tělo.

Uslyšel jsem další dvoje kroky a do světla vstoupil muž doprovázený uniformovaným policistou. Policista se podíval na mrtvolu, zbledl a pozvracel se. „Panebože,“ ulevil si ten druhý.

„Zdravím, šéfe,“ řekl kapitán.

„Sebevražda, nebo vražda?“

„Ještě nevím, ale sexuální útok se zdá být jasný.“

„Richi, ten chlápek je celý od krve a leží tu ve spodním prádle. Myslíš, že byl sexuálně zneužitý a pak spáchal harakiri?“ Policejní šéf si odfrkl. „Vím, že nemám takové hluboké detektivní zkušenosti jako vy po patnácti letech práce v metropoli, jako je Townsend, ale…“

Mrkl jsem na svůj seznam v sešitě. Co by udělal doktor Henry Lee? No, nejdřív by si zblízka prohlédl zranění. Zjistil by, proč je sníh od krve jen na povrchu – proč je jen zarůžovělý, nikde žádné kapky ani cákance. Všiml by si šlápot ve sněhu – jedny souhlasí s botou na noze oběti, druhé patří běžci, který tělo objevil. Zeptal by se, proč má oběť na sobě po sexuálním napadení spodní prádlo, když ostatní součásti oblečení chybějí.

Roztřásl jsem se zimou. Začal jsem dupat zmrzlýma nohama v tenkých botách. Pak jsem se podíval na zem a najednou mi bylo všechno naprosto jasné.

„Mýlíte se oba dva,“ řekl jsem nahlas a vyšel jsem ze svého úkrytu.

Rich

Jak si můžu namlouvat, že o víkendech něco stihnu, to prostě nechápu. Mám ty nejlepší úmysly, ale pokaždé se něco zvrtne. Dneska jsem například chtěl vyrobit pro svoji sedmiletou Sashu na dvorku za domem kluziště, kde by mohla bruslit. Sasha bydlí u mojí bývalé ženy Hannah, ale od pátečního večera do neděle je u mě. Momentálně má v plánu, že se stane členkou amerického týmu krasobruslařů (pokud se nestane zpívající zvěrolékařkou). Představoval jsem si, jak bude nadšená, až mi bude pomáhat, a jak budeme zaplavovat vodou celtu ohraničenou trámky. Pracoval jsem na té ohrádce celý týden po práci, jen abych byl připravený na víkend. Slíbil jsem jí, že až se ráno vzbudí, bude si moct zabruslit.

Jenže jsem nepočítal s tím, že bude tak šílená zima. Sasha začala kňourat, jen co zafoukal vítr, a tak jsem zrušil plány a vzal jsem ji na večeři do Burlingtonu. Má tam moc ráda jedno místo, kde se může kreslit po ubrusech. Cestou domů usnula v autě, zatímco já dál zpíval s Hannah Montanou písničky z jejího CD. Vynesl jsem ji nahoru do postele, do růžového kousku nebe v příbytku osamělého chlapa. Po rozvodu jsem získal dům, zatímco Hannah si vzala skoro všechno, co bylo uvnitř. Je to divný pocit, když vyzvedávám Sashu v jejím druhém domově a na mém gauči se tam povaluje Sashin nevlastní otec.

Když jsem ji převlékal do pyžama, trochu se zavrtěla, ale pak si povzdychla a stočila se pod přikrývkou do klubíčka. Chvíli jsem se na ni jen tak díval. Dělat detektiva v tomhle zapadákově je většinou marný boj. Plat mám mizerný. Případy, které vyšetřuju, jsou tak nezajímavé, že si nezaslouží ani zprávičku v místních novinách. Snažím se však, aby byl Sashin svět, nebo alespoň tenhle kousek jejího světa, o něco bezpečnější.

To mě udržuje v chodu.

Tedy… tohle a ještě vyhlídka na výsluhu po dvaceti letech práce.

Popadl jsem svítilnu a šel jsem se podívat na opuštěné kluziště. Když zůstanu ještě pár hodin vzhůru, snad na celtu nateče dost vody a do rána zmrzne.

Nemám rád, když se neplní sliby; na to je expert moje bývalá žena.

Nejsem zahořklý týpek, to fakt ne. Jenomže v mojí profesi je mnohem snazší vidět věci černobíle – buď jsou správné, nebo ne – bez odstínů, které vyplňují prostor mezi nimi. Opravdu nepotřebuju vědět, jak Hannah přišla na to, že její spřízněná duše není chlápek, kterého si vzala, ale ten, který k nim do školy chodí doplňovat automat na kávu. „Kvůli mně tam začal dávat oříškovou,“ řekla a já jsem z toho měl vyrozumět, že to vlastně znamená: už tě nemiluju.

Vrátil jsem se zpátky dovnitř, otevřel ledničku a vyndal láhev piva. Usadil jsem se na gauči, pustil hokej a sáhl po novinách. Většina mužských hned obrátí na kurzy akcií nebo na sport, ale já si rád nalistuju zábavní stránky, hlavně kvůli sloupku na konci. Jsem závislý na čtenářské poradně. Tady mají jakousi Tetičku Em, jejíž rady si s potěšením přečtu, i když se přitom cítím provinile.

Zamilovala jsem se do svého nejlepšího kamaráda, přestože vím, že s ním nikdy nebudu moct být… Jak se z toho mám dostat?

Můj partner mě zrovna opustil. Zůstala jsem sama s čtyřměsíčním miminkem. Pomoz!

Může mít člověk ve čtrnácti deprese?

Na těchhle sloupcích se mi líbí dvě věci: jednak mi neustále připomínají, že na tom nejsem tak zle jako jiní, jednak jsem rád, že existuje alespoň jeden člověk na téhle planetě, který má odpověď na všechno. Tetička Em vždycky přijde s nějakým praktickým řešením. Jako kdyby klíčem k řešení těch největších hádanek lidské existence bylo chirurgické odříznutí jejich emocionálních součástí, takže by zůstala jen prostá fakta.

Nejspíš je to nějaká osmdesátiletá stařenka, která žije s hordou koček, ale připadá mi, že by z ní byl skvělý policajt.

Poslední dopis mě překvapil.

Jsem vdaná za skvělého chlapíka, ale nemůžu přestat myslet na svého bývalého. Pořád uvažuju, jestli jsem neudělala chybu. Měla bych se mu svěřit?

Vykulil jsem oči a okamžitě sjel pohledem na jméno pisatele. Není ze Straffordu jako Hannah, ale ze Stowe. Vzpamatuj se, Richi, řekl jsem si v duchu.

Sáhl jsem po láhvi s pivem a užuž jsem ji naklonil, abych si dal ten první, slovy nepopsatelný lok, když vtom mi zazvonil mobil. „Matson,“ ohlásil jsem se.

„Kapitáne? Promiňte, že vás otravuju, když máte volno…“

Byl to Joey Urqhart, zelenáč u policie. Určitě se mi to jen zdá, ale noví policajti jsou podle mě rok od roku mladší. Tenhle snad ještě nosí na noc plenky. Určitě volá, aby se mě zeptal, kde máme na stanici čisté ubrousky nebo něco podobně přiblblého. Noví hoši většinou šéfa neotravují, a já jsem zástupce velitele.

„… já jen že jsme zrovna dostali hlášení o nálezu mrtvoly, a tak jsem si myslel, že byste to chtěl vědět.“

Okamžitě jsem zbystřil. Rozhodně mu nebudu klást otázky, jestli odhalili známky násilného trestného činu, nebo jestli jde o sebevraždu. Zjistím si to sám.

„Kde?“

Uvedl dálnici, prostor nedaleko chráněné oblasti. V tuhle roční dobu oblíbené místo běžkařů a chodců na sněžnicích. „Jedu tam,“ řekl jsem a zavěsil.

S lítostí jsem se podíval na pivo, kterého jsem se ani nenapil, a vylil jsem ho do dřezu. Popadl jsem v hale Sashin kabát a prolítl předsíň, abych našel její holínky. Nebyly tam. Na zemi v její ložnici taky ne. Sedl jsem si k ní na postel a jemně s ní zatřásl, aby se vzbudila. „Haló, zlatíčko,“ šeptal jsem. „Tatínek musí do práce.“

„Ale vždyť je noc,“ zamžourala na mě ospale.

Bylo vlastně teprve 21:30, ale pro sedmiletou holčičku je čas relativní. „Já vím. Dovedu tě naproti k paní Whitburyové.“

Paní Whitburyová má určitě nějaké křestní jméno, ale já jsem ho ještě nikdy nepoužil. Bydlí přes ulici a je to vdova po policistovi, který byl ve službě pětatřicet let, takže má pochopení pro nenadálý poplach. Hlídala nám Sashu, když jsme ještě byli s Hannah, a teď ji hlídá v nepředvídaných případech.

„Paní Whitburyová je cítit jako něčí nohy.“

To je vlastně pravda. „Tak pojď, Sasho. Potřebuju jet.“ Posadila se a zazívala, zatímco jsem jí natahoval kabát a uvazoval čepici pod bradu. „Kde máš boty?“

„Nevím.“

„No, dole nejsou. Tak je najdi, já je nikde nevidím.“

Usmála se na mě. „A to jsi detektiv?“

„Děkuju za vyjádření důvěry.“ Vzal jsem ji do náručí. „Nazuj si pantofle, odnesu tě do auta.“

Zacvakl jsem pásy dětské sedačky, i když pojedeme jen dvacet metrů, a v tu chvíli jsem boty uviděl – ležely na gumové rohožce u zadních sedadel. Musela je skopnout cestou z Hanoveru a já si toho nevšiml, protože jsem ji domů nesl.

Kdyby se všechny záhady daly vyřešit tak snadno.

Paní Whitburyová otevřela dveře, jako by nás čekala. „Strašně se omlouvám, že vás obtěžuju,“ spustil jsem, ale ona jen mávla rukou.

„Nic se neděje. Jsem ráda, že budu mít společnost. Sasho, už si nepamatuju, jestli máš radši čokoládovou zmrzlinu nebo sušenky.“

Postavil jsem Sashu na práh. „Děkuju,“ řekl jsem neslyšně paní Whitburyové a na odchodu jsem už v duchu vybíral nejrychlejší cestu na místo činu.

„Tati!“

Když jsem se otočil, natáhla ke mně Sasha ruce.

Sasha ještě dlouho po rozvodu nemohla snést loučení. Časem jsme si vymysleli rituál, který začal hrát roli talismanu pro štěstí. „Pusa ruka plác,“ odříkal jsem s citem a sedl jsem si na bobek. Potom jsme přitiskli palec na palec a řekli: „Pytel buráků.“

Sasha se ke mně naklonila, položila si čelo na moje a oba naráz jsme řekli závěrečnou formuli: „Ničeho se neboj.“

Zamávala a paní Whitburyová zavřela dveře.

Připevnil jsem na střechu auta světlo s magnetem a rozjel jsem se o dvacet mil rychleji, než je povoleno. Pak jsem si uvědomil, že ten mrtvý nebude o nic víc mrtvý, když přijedu o pět minut později, a že je všude na silnicích led.

Což mi něco připomnělo.

Nevypnul jsem vodu. Než se vrátím, bude mít Sasha kluziště přes celý trávník.

Milá Tetičko Em, pomyslil jsem si.

Musím si vzít druhou hypotéku na dům, abych splatil účet za vodu. Co mám dělat?

Ztrápený pisatel z Townsendu

Milý Ztrápený pisateli,

omez pití.

Usmál jsem se a vydrželo mi to až do zatáčky před místem činu, označeným policejní páskou. Než jsem si prohlédl odstavený pontiac, přišel ke mně Urqhart. Odmetl jsem sníh z okna a nakoukl se svítilnou dovnitř. Na zadním sedadle se válela spousta prázdných lahví od ginu.

„Kapitáne, omlouvám se, že jsem vás vyrušil.“

„Co jste našli?“

„Běžec našel v lese mrtvolu. Ten chlapík je do půl těla nahý a všude samá krev.“

Vyrazil jsem za ním podél policejní pásky. „Kdo může proboha běhat v takové zimě a v noci?“

Oběť byla polonahá a zmrzlá. Kalhoty srolované u kotníků. V rychlosti jsem vyzpovídal ostatní policisty, abych zjistil, jaké stopy našli – bylo jich minimum. Až na tu krev na končetinách oběti nikde žádné stopy zápasu. Otisky odpovídaly botě oběti, druhé zase botám běžce. Jeho alibi ho vyloučilo z okruhu podezřelých. Pachatel zřejmě buď stopy zahladil, nebo na místo činu přiletěl shůry. Přidřepl jsem si k tělu a prohlížel odřeniny na levé dlani oběti. Vypadaly jako šrafování. V tu chvíli přijel šéf. „Panebože,“ ulevil si. „Sebevražda, nebo vražda?“

Nebyl jsem si jistý. Kdyby to byla vražda, kde jsou stopy zápasu? Nebo zranění na rukou, která mohla vzniknout při sebeobraně? Skoro to vypadalo, jako by kůže byla odřená do krve, ne poškrábaná, a na předloktích nebyla patrná žádná zranění. Kdyby to byla sebevražda, proč je oběť jen v prádle a jak se zabila? Krev měla na kloubech rukou a na kolenou, ne na zápěstích. Tady ve vermontském Townsendu jsme po pravdě řečeno moc vražd neviděli, takže nedokážeme v rychlosti posoudit, jak k ní došlo.

„Ještě nevím,“ řekl jsem vyhýbavě. „Ale sexuální útok se zdá být jasný.“

Najednou se na kraji lesa objevil jakýsi kluk a řekl: „Mýlíte se oba dva.“

„Kdo ksakru jsi?“ zeptal se šéf a dva členové hlídky vykročili, aby se postavili vedle kluka, každý z jedné strany.

„To jsi zase ty?“ rozzlobil se Urqhart. „Asi před měsícem se taky objevil u jednoho vloupání. Počítám, že je něco jako náruživý fanoušek policejního vyšetřování. Zmiz, chlapče. Tady nemáš co dělat.“

„Počkej,“ řekl jsem. Matně jsem si vzpomněl, že jsem toho kluka viděl při vyšetřování vloupačky. Hlavou mi probleskl nadějný nápad, že by to mohl být náš pachatel. Nechtěl jsem, aby mi utekl.

„Je to vlastně úplně prosté,“ pokračoval kluk a koukal upřeně na tělo. „Ve dvaadvacáté epizodě druhé řady CrimeBusters se musel celý tým vyšetřovatelů vláčet na horu Washington, aby prozkoumali tělo nahého muže, který byl objeven na vrcholku. Nikdo nemohl přijít na to, co tam nahoře nahý chlápek dělal, ale pak se ukázalo, že šlo o hypotermii. Totéž se stalo tomuto muži. Ztratil orientaci a upadl na zem. Teplota uvnitř těla se zvýšila, začalo mu být horko, a tak se svlékl…, ale ve skutečnosti právě proto zmrznul.“ Kluk se zašklebil. „Nechápu, že jste na to nepřišli.“

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se šéf s přivřenýma očima.

„Jacob.“

„Lidi, co umrznou, většinou nepostříkají všechno kolem krví,“ řekl Urqhart a zamračil se.

„Urqharte!“ štěkl šéf.

„On nepostříkal všechno kolem krví,“ řekl Jacob. „Stříkance krve by byly na sněhu vidět, ale tady je sníh jenom zarůžovělý. Podívejte se na jeho zranění. Má odřeniny na kloubech rukou, na kolenou a na dlaních. Upadl a odřel se. Sníh zčervenal, když tady lezl po kolenou kolem dokola, než ztratil vědomí.“

Pozorně jsem se na Jacoba podíval. Jeho teorie měla samozřejmě jeden velký nedostatek: člověk nezačne zničehonic krvácet, když leze po sněhu. Kdyby tomu tak bylo, vykrvácely by tady ve Vermontu o přestávkách stovky dětí z prvního stupně.

Něco… něco na tom klukovi bylo divného. Maličko divného. Mluvil monotónním, vysokým hlasem a nedíval se přitom druhému do očí. Poskakoval při řeči a myslím, že si to vůbec neuvědomoval.

Na místě, kde Jacob dupal, roztál sníh a objevilo se jakési trní. Kopl jsem nohou do sněhu a zavrtěl jsem hlavou. Ten ubohý nahý opilec měl tu smůlu, že spadl do ostružiní.

Dřív než jsem stihl něco říct, přijel místní soudní lékař. Wayne Nussbaum před studiem medicíny chodil na školu pro klauny, ale já jsem za celých patnáct let, co jsem u policie, neviděl, že by se usmál. „Zdravím vespolek,“ řekl a vešel na mýtinu osvětlenou reflektorem. „Tak jsem slyšel, že tu máte nějakou tajemnou vraždu.“

„Myslíš, že by mohlo jít o podchlazení?“

Zapřemýšlel o tom, opatrně převrátil mrtvého na břicho a prozkoumal zadní část hlavy. „Podchlazení jsem ještě nikdy neviděl…, ale četl jsem o něm. Určitě to sedí.“ Podíval se na mě. „Dobrá práce, ale nemusels mě tahat od hokeje kvůli smrti z přirozených příčin. Zrovna hráli v prodloužení.“

Mrkl jsem k místu, kde stál před chvilkou Jacob, ale byl pryč.

Jacob

Jel jsem domů, jak nejrychleji to šlo. Nemohl jsem se dočkat, až si přepíšu poznámky z místa činu do nového sešitu. Chystal jsem se nakreslit si obrázky, vybarvit je a přidat mapku v odpovídajícím měřítku. Do domu jsem proklouzl garáží, ale ve chvíli, kdy jsem se zouval, se za mnou vrata znovu otevřela.

Ztuhl jsem.

Byl to Theo.

Co když se mě zeptá, co jsem kde dělal?

Nikdy jsem neuměl dobře lhát. Kdyby se mě zeptal, musel bych mu říct o hlášení, které jsem zaslechl v přijímači, o mrtvém v lese a o smrti podchlazením. A to mě štvalo, protože jsem si tyhle informace chtěl nechat pro sebe, ne se s nimi někomu svěřovat. Zastrčil jsem si sešit zezadu do kalhot, přetáhl přes něj svetr a zkřížil ruce za tělem, abych ho skryl.

„Co, ty mě teď budeš špehovat?“ sykl Theo a shodil z nohou zimní boty. „Proč si nepořídíš svůj vlastní život?“

Podíval jsem se na něj, až když byl v půlce schodiště, a všiml jsem si, že má červené tváře a vlasy rozcuchané větrem. Přemýšlel jsem, kde asi byl a jestli o tom mamka ví, a pak se mi tyhle starosti vytratily z hlavy a v duchu jsem znovu viděl mrtvého muže, namodralou kůži ve světle reflektorů a růžové skvrny na sněhu. Při příští rekonstrukci místa činu si musím na všechny tyhle detaily vzpomenout. Můžu použít potravinářské barvivo, rozpustit ho ve vodě a postříkat venku sníh. Kolena a klouby na rukou si počmárám ostrou červenou fixou. Ne že bych se zrovna těšil na to, až budu ležet polonahý na sněhu, ale kvůli zinscenování zločinu se obětuju. Mamku tím stoprocentně vyvedu z míry.

Došel jsem do svého pokoje a tiše jsem si pobroukával. Svlékl jsem se a vzal jsem si pyžamo. Pak jsem si sedl ke stolu a opatrně odstřihl stránku ze starého sešitu, abych nemusel poslouchat zvuk mačkaného nebo trhaného papíru. Vzal jsem si nový kroužkový blok a pustil jsem se do náčrtku místa činu.

Na stupnici od jedné do deseti vyšel dnešní den na jedenáctku. Kdo by to byl řekl.

Případ 2: Základní kurz ironie

Imette St. Guillenová byla vynikající studentkou trestního práva v New Yorku. Jednoho večera, v zimě roku 2006, si vyšla s kamarády do hospody, nakonec se od nich oddělila a zamířila do SoHo, odkud zavolala kamarádce, že je v baru. Domů nikdy nedorazila. Její mrtvé tělo bylo nalezeno na opuštěném, čtrnáct mil vzdáleném místě zvaném Belt Parkway v Brooklynu, zabalené do květované deky. Na jedné straně hlavy měla ustřižené vlasy, ruce a nohy byly svázané pouty z umělé hmoty, v ústech roubík z ponožky, obličej polepený lepicí páskou. Byla znásilněná a udušená.

Na jednom plastikovém poutu se našly stopy krve, ale rozbor DNA prokázal, že to není krev oběti. Patřila Darrylu Littlejohnovi, vyhazovači, který měl za úkol kolem čtvrté ráno odstranit z baru opilou studentku. Svědkové potvrdili, že se ti dva před opuštěním baru pohádali.

V Littlejohnově bytě se našla vlákna z lepicí pásky nalezené na oběti.

Littlejohn byl rovněž obviněn z dalšího únosu a útoku na jinou studentku, které se podařilo utéct. Littlejohn se v tomto druhém případě vydával za policistu, nasadil jí pouta a hodil ji do svého auta.

Imette St. Guillenová se bohužel ze studentky trestního práva stala případem, který posloužil profesorovi forenzní analýzy DNA jako názorný příklad.

2

Emma

Mívala jsem přítelkyně. Než jsem měla děti, pracovala jsem jako redaktorka v nakladatelství učebnic nedaleko Bostonu a po práci jsme si chodívali s lidmi z redakce někam sednout. Do suši baru nebo do kina nebo něco podobného. Při práci na učebnici o programování počítačů jsem poznala Henryho, který se mnou spolupracoval jako technický konzultant. Kamarádky mě povzbuzovaly, abych ho pozvala na schůzku, protože se zdálo, že on by se k tomu neodhodlal. Nakláněly se do mé pracovní kóje v redakci, smály se a vyzvídaly, jestli má pod svou tváří Clarka Kenta masku Supermana. Když jsme se s Henrym vzali, šly nám za družičky.

Pak jsem otěhotněla a najednou jsem kolem sebe měla jen další budoucí maminky z přípravného kurzu na porod, které trénovaly správné dýchání a bavily se hlavně o nejlepších cenách plenek. Když se nám narodily děti, založila jsem si se třemi dalšími matkami neformální klub. Střídaly jsme se jako hostitelky. Matky sedávaly na gauči, zatímco děti se povalovaly na koberci mezi hračkami.

Děti rostly a začínaly si hrát spolu, místo aby si hrály jen vedle sebe. Všechny si hrály – až na Jacoba. Synkové mých kamarádek posílali autíčka nejvyšší rychlostí po celém koberci, zatímco Jacob je rovnal s vojenskou přesností nárazník na nárazník. Ostatní děti vybarvovaly obrázky, přetahovaly a čmáraly, ale Jacob kreslil úhledné čtverečky přesně podle barev v duze.

Nejdřív jsem si nevšimla, když se kamarádka zapomněla zeptat, u koho se příště sejdeme. Ani jsem nic nevyčetla mezi řádky, když jsem je pozvala já a dvě ze čtyř se omluvily kvůli jiným schůzkám. Jedno odpoledne se ale Jacob rozčílil, když kamarádčina dcerka sáhla po autíčku, které měl on zrovna v ruce a otáčel si jedním kolečkem. Uhodil ji tak silně, že upadla na roh konferenčního stolku. „Já už víckrát nepřijdu,“ řekla kamarádka a zvedla vřískající holčičku. „Promiň, Emmo.“

„Ale to byla jen nehoda! Jacob si neuvědomoval, co dělá!“

Podívala se na mě a zeptala se: „A ty si to uvědomuješ?“

Pak už jsem nikdy žádnou kamarádku neměla. Kde bych na ně vzala čas se všemi těmi terapeuty rané péče, kteří zabírali celý Jacobův život? Celé dny jsem trávila s Jacobem na koberci a nutila jsem ho spolupracovat a v noci jsem četla nejnovější knížky o výzkumu autismu – jako bych mohla najít nějaké řešení, když na něj nepřišli ani odborníci. Nakonec jsem potkala přátelské rodiče v Theově školce. Zpočátku se chovali srdečně, ale jakmile poznali Theova staršího bratra, ochladli. Když nás pozvali na večeři, dokázala jsem se bavit jenom o transdermálním glutationovém gelu, který pomáhal některým autistickým dětem, jejichž tělo si nedokázalo samo vyrobit látky, které vázaly a vylučovaly toxiny z těla.

Izolace. Posedlost jedním určitým tématem. Neschopnost navázat společenské vztahy.

Jacob měl oficiálně stanovenou diagnózu, ale já jsem mohla mít Aspergera klidně taky.

Když jsem sešla v sedm hodin ráno dolů, Jacob už seděl osprchovaný a oblečený u kuchyňského stolu. Každý druhý mladík v jeho věku by v neděli spal do oběda, jenže Jacob nebyl jako každý druhý. Rutina vstávání do školy převážila fakt, že o víkendu není nutné odcházet z domova. Dokonce i když napadlo tolik sněhu, že se škola nekonala, se Jacob oblékl, místo aby se vrátil do postele.

Dnes byl zabraný do četby nedělních novin. „Odkdy čteš noviny?“ zeptala jsem se.

„Která matka by nechtěla, aby se její syn zajímal o aktuální události?“

„Na to ti neskočím. Nech mě hádat – vystřihuješ si kupony na Krazy Glue?“ Toho lepidla Jacob spotřeboval opravdu hodně, protože ho používal při snímání otisků prstů z různých předmětů. V naší domácnosti se často ztrácely věci: moje klíče od auta, Theův kartáček na zuby – a pak se zase objevily pod převráceným akváriem, v němž Jacob nechával působit páry na otisky.

Odměřila jsem kávu do překapávače, abych ze sebe udělala člověka, a začala jsem chystat Jacobovi snídani. Byl to docela oříšek: Jacob nesměl lepek ani kasein, což v podstatě znamenalo, že nejedl obiloviny a mléčné výrobky. Protože zatím neexistuje léčba Aspergerova syndromu, léčila jsem jeho příznaky. Ovlivňováním Jacobovy stravy se zlepšovalo jeho chování. Když podváděl, jako třeba o Vánocích, všimla jsem si, že se zhoršil – častěji dostával záchvaty a tiky. Klidně bych mohla uvádět v televizi prvotřídní show Zažívání a autismus. Vzhledem k tomu, že jedno ze sta amerických dětí má diagnostikovanou poruchu autistického spektra, vyplatilo by se to. Jacob moje kuchařské nadšení nesdílel. Říkal o mně, že jsem kříženec Jenny Craigové a Josefa Mengeleho.

Kromě přísné diety jsme dodržovali ještě další zvláštnosti. Jacob jedl pět dní v týdnu podle barev. Už si nepamatuju, jak to začalo, ale byla to naše rutina: pondělky zelené, úterky červené, středy žluté a tak dále. Nějak to Jacobovi pomáhalo strukturovat život. O víkendech však bylo povoleno cokoli, a tak jsem chystala k snídani hotové hody: rozmražené domácí tapiokové bochánky a cereálie Koala se sójovým mlékem. Taky jsem opekla krůtí slaninu značky Applegate Farms a vyndala jsem na stůl burákové máslo Skippy a bezlepkový chleba. Měla jsem tlustý kroužkový pořadač plný nálepek nejrůznějších potravin a receptů, což byla moje kuchařská bible. Nalila jsem hroznový džus, protože Jacob si ho míchal se svým glutationem obaleným v lipozomu – bral jen jednu lžičku a k tomu čtvrt lžičky práškového vitaminu C. Pořád to chutnalo po síře, ale bylo to lepší než předchozí metoda, kdy si vtíral krém do chodidel a hned na to navlékal ponožky, protože krém hrozně smrděl. Nevýhoda glutationu se zmenšila, když jsem uvážila jeho výhody: navázání a odstraňování toxinů, kterých se Jacobovo tělo nedokázalo zbavit samo, a navíc zlepšení myšlenkových pochodů.

Jídlo bylo pouze jednou součástí našeho ranního bufetu.

Položila jsem na stůl maličké silikonové mističky, které jsme používali pro Jacobovy potravinové doplňky. Každý den bral multivitamin, taurinovou kapsli a omega-3 tabletku. Taurin pomáhal předcházet záchvatům a nenasycené mastné kyseliny zlepšovaly duševní flexibilitu. Když jsem položila na stůl dva léky, které nejvíc nesnášel, zvedl si noviny před obličej: oxytocinový nosní sprej a injekci vitaminu B12, kterou si píchal sám. Obojí pozitivně ovlivňovalo úzkost.

„Můžeš se schovat, ale neutečeš,“ řekla jsem a zatahala jsem za okraj novin.

Nejspíš si myslíte, že nejhorší pro něj bude ta injekce, ale on si bez velkých okolků zvedl košili, stiskl mezi prsty kůži na břiše a píchl si ji. S nosním sprejem to však bylo náročnější. Pro dítě se smyslovou přecitlivělostí byl nosní sprej mučení. Každý den jsem sledovala, jak Jacob pozoruje lahvičku se sprejem, a nakonec sám sebe přesvědčí, že dokáže zvládnout ten pocit, až mu zase bude tekutina stékat hrdlem dolů. Denně mi to lámalo srdce.

Všechny ty potravinové doplňky, které nás stály stovky dolarů měsíčně, nebyly samozřejmě kryté zdravotním pojištěním.

„Vyčistil sis zuby?“ zeptala jsem se a položila před něj talíř bochánků, právě když otočil další stranu novin.

„Ano,“ zamumlal.

„Opravdu?“ zeptala jsem se ještě jednou a vsunula dlaň mezi noviny a jeho oči, aby neviděl na písmena.

Situace, kdy Jacob lhal, nastávaly málokdy a já to na něm vždycky poznala. Stačilo, abych zvedla obočí, a on se přiznal. O nefér hru se pokusil jedině tehdy, když měl udělat něco, do čeho se mu nechtělo – například vzít si léky nebo vyčistit si zuby – anebo když se chtěl vyhnout konfliktu. V takových případech řekl to, o čem předpokládal, že to chci slyšet. „Udělám to po jídle,“ slíbil a já jsem věděla, že to opravdu udělá. „Ano!“ zajásal najednou. „Je to tady!“

„Co?“

„Townsendská policie objevila tělo pětapadesátiletého Wadea Deakinse v zalesněné oblasti u silnice číslo 140. Deakins zemřel na následky podchlazení,“ četl Jacob nahlas a naklonil se nad noviny. „Nic nenaznačuje cizí zavinění.“ Ušklíbl se a zavrtěl hlavou. „Věřila bys tomu, že je to zastrčené na čtrnácté stránce?“

„Ano,“ přisvědčila jsem. „Je to hrozné. Proč by si měl chtít někdo číst o člověku, který umrzne?“ Vtom jsem přestala míchat svou kávu. „Ale jak tys mohl vědět, že to bude dneska ráno v novinách?“

Jacob zaváhal. Bylo mu jasné, že jsem ho přistihla při činu. „Šťastnou náhodou.“

Založila jsem si ruce a výmluvně jsem se na něj zahleděla. I když se mi nedíval do očí, cítil, že ho propaluju pohledem.

„No tak dobrá!“ přiznal. „Slyšel jsem o tom včera v noci na svém přijímači.“

Vzhledem k tomu, jak se houpal na židli a jak postupně rudnul v obličeji, jsem dodala: „A?“

„A zajel jsem si tam.“

„Cože jsi udělal?“

„No, včera v noci jsem vzal kolo…“

„Tys jel na kole v tom mrazu po stočtyřicítce…“

„Chceš to slyšet, nebo ne?“ přerušil mě Jacob, takže jsem raději zmlkla. „Policie našla v lese tělo a detektiv se přikláněl k sexuálnímu napadení a vraždě…“

„Ach, bože.“

„… ale důkazy to nepotvrzovaly.“ Jacob zářil. „Vyřešil jsem jim ten případ.“

Zůstala jsem stát s otevřenou pusou. „A co oni – dobrý, jo?“

„No… vlastně ne. Ale potřebovali pomoct. Vydali se úplně špatným směrem, když uvážím zranění, která byla na těle…“

„Jacobe, nemůžeš přece jen tak vpadnout na místo činu! Jsi civilista!“

„Jsem civilista, který má lepší znalosti v oboru forenzních věd než místní policie,“ namítl. „Nechal jsem dokonce detektiva shrábnout všechny zásluhy.“

V duchu jsem viděla, jak u nás zvoní townsendská policie, aby mi vynadala (přinejmenším) a Jacoba zatkla (přinejhorším). Nešlo o přestupek vměšování se do policejního vyšetřování? Jaký by to mohlo mít vliv na moji práci, kdyby vyšlo najevo, že odborná poradkyně tetička Em ani neví, kde lítá její syn po nocích?

„Poslyš,“ obořila jsem se na Jacoba. „Tohle už nikdy v životě neuděláš. V žádném případě. Co kdyby šlo o vraždu? Co kdyby se ten vrah vydal po tvojí stopě?“

Viděla jsem, že o tom uvažuje. „Hm, pak bych asi musel hodně rychle utíkat.“ Zase to vzal úplně doslovně.

„Považuj to za nové domácí pravidlo. Nevytratíš se z domu, aniž bys mi o tom řekl.“

„Technicky vzato nešlo o vytracení,“ upozornil mě.

„Tak to zformuluj líp…“

Přikývl. „Nevytratíš se na místo činu. Rozumím.“ Pak se mi podíval přímo do očí. To se stává tak málokdy, že jsem zadržela dech. „Ale, mami, vážně, tos měla vidět. To krvavé šrafování na holeních toho chlapíka a…“

„Jacobe, ten člověk zemřel strašlivou smrtí, o samotě, a zaslouží si trochu úcty.“ Už když jsem to říkala, mi bylo jasné, že mi nemůže rozumět. Před dvěma lety požádal na pohřbu mého otce, jestli by se dala rakev otevřít. Myslela jsem, že chce dát poslední sbohem člověku, kterého miloval, ale on jen položil dlaň na otcovu chladnou tvář, která vypadala, jako by byla z rýžového papíru. Jen chci vědět, jaká je smrt na dotek, řekl tenkrát.

Vzala jsem do ruky noviny a složila je. „Napíšeš ještě dneska detektivovi dopis a omluvíš se za to, že jsi narušil jejich vyšetřování…“

„Nevím, jak se jmenuje!“

„Vygoogluj si to!“ poručila jsem mu. „A abych nezapomněla, do odvolání máš domácí vězení.“

„Domácí vězení? Jako že nemůžu opustit dům?“

„Pokud nepůjdeš do školy.“

Jacob k mému překvapení jen pokrčil rameny a řekl: „Tak to asi budeš muset zavolat Jess.“

Hrome! Docela jsem zapomněla na jeho lektorku sociálních dovedností. Jacob se s ní scházel dvakrát týdně, aby spolu trénovali interaktivní společenské dovednosti. Jess Ogilvyová absolvovala univerzitu, hodlala se věnovat autistickým dětem a s Jacobem si uměla skvěle poradit. Obdivoval ji, i když nenáviděl věci, které ho Jess nutila dělat: dívat se v samoobsluze pokladní do očí, zapříst v autobuse hovor s neznámým člověkem, zeptat se kolemjdoucího na cestu. Dnes spolu měli zajít do pizzerie, aby si Jacob vyzkoušel společenský hovor.

To ale bude muset opustit dům.

„Dáš si?“ zeptal se nevinně a nabídl mi tác s bochánky.

Dostal mě. A to jsem nesnášela.

Zeptejte se matky autistického dítěte, jestli má očkování něco společného se stavem jejího dítěte, a ona vám rozhodně řekne, že ano.

Zeptejte se jiné a ona to se stejnou rozhodností popře.

Porota dosud nerozhodla. I když řada rodičů zažalovala vládu, protože je přesvědčená, že očkování způsobilo u jejich dětí autismus, já jsem ještě za svou kolektivní žalobu žádný šek nedostala a ani na něj nespoléhám.

Fakta jsou následující:

1. V roce 1988 doporučila Centra pro regulaci nemocí změnu v očkovacím kalendáři pro americké děti. Přidala tři injekce proti žloutence B (včetně jedné při narození) a tři injekce proti hemofilii B. Všechny před šestým měsícem věku dítěte.

2. Farmaceutické firmy přijaly výzvu a přišly na trh s několika dávkami v jednom balení, konzervovanými thimerosalem, a antibakteriální látkou vyrobenou z 49 procent z etylrtuti.

3. Ačkoli byly účinky otravy rtutí rozpoznány už ve čtyřicátých letech, Úřad pro potraviny a léčiva a Centra pro regulaci nemocí nezvážily, jakou dávku rtuti dostanou novorozenci v těchto očkovacích dávkách. Ani farmaceutické firmy nezačaly mávat červeným praporem, i když nové nařízení znamenalo, že průměrné dvouměsíční dítě dostane při pravidelné kontrole v jednom dni stokrát vyšší dávku rtuti, než je vládou doporučená dlouhodobá maximální dávka.

4. Soubor symptomů autismu vypadá nápadně podobně jako symptomy otravy rtutí. Například: když vědci studovali pronikání rtuti do mozků primátů, zjistili, že primáti se začali vyhýbat očnímu kontaktu.

5. Mezi lety 1999 a 2002 byl thimerosal v tichosti odstraněn z většiny dětských očkovacích látek.

Existují i protiargumenty. Etylrtuť – ta, která je v očkovacích dávkách – odchází z těla rychleji než metylrtuť, což je ten jed. I když dnes většina očkování žádnou rtuť neobsahuje, autismus je na postupu. Centra pro regulaci nemocí, WHO a Institut medicíny dokončily pět velkých studií, z nichž žádná neprokázala spojitost mezi očkováním a autismem. To jsou pádné důkazy, ale ten poslední, který uvedu, je právě ten, který mě přesvědčil o tom, že nějaká spojitost existuje:

Můj syn se choval jako kterýkoli jiný dvouletý kluk, dokud nedostal sérii injekcí, která obsahovala kombinaci DtaP, Hib a žloutenku B.

Nemyslím si, že jde o příčinnou souvislost. Ze 100 dětí, které projdou očkováním, 99 nakonec autismus nemá. Jenže stejně jako máme pravděpodobně všichni v genech markery pro rakovinu, pokud budeme kouřit dva balíčky cigaret denně, rozvine se spíš, než když kouřit nebudeme. Děti s jistými předpoklady v genech se nedokážou zbavit rtuti stejně snadno jako většina z nás a výsledek je, že skončí…

Nepatřím k těm rodičům, kteří nakonec odmítají veškeré očkování. Když se narodil Theo, dostal doporučené dávky. Výhody podle mého pořád ještě předčí rizika.

Věřím očkování, opravdu věřím. Myslím si, že by se mělo plošně používat.

Díky Jess Ogilvyové šel Jacob na svůj školní ples.

Abych pravdu řekla, nikdy mě nenapadlo, že by tam vůbec šel. Spousta věcí mi od té doby, co synovi stanovili diagnózu, připadala jako jednou daná a neměnná. Jako nesplnitelná přání. Například vysoká škola nebo stálé zaměstnání. Nebo setkání s někým, kdo by ho miloval. Celý náklad svých snů jsem přenesla na Thea. Doufala jsem, že Jacob se jakžtakž zapojí do života, ale u Thea jsem spoléhala na to, že zanechá na světě viditelnou stopu.

Proto mě překvapilo, když Jacob na jaře prohlásil, že půjde na ples. „S kým?“ zeptala jsem se ho.

„No,“ řekl Jacob, „to jsme s Jess ještě tak úplně nedořešili.“

Chápala jsem, proč to Jess navrhla: fotografování, tanec, konverzace u stolu – to všechno se Jacob potřebuje naučit. Souhlasila jsem s ní, ale zároveň jsem nechtěla vidět Jacoba zklamaného a zraněného. Co když s ním nikdo nebude chtít jít?

Nemyslete si, že jsem špatná matka; jsem jenom realistka. Vím, že je Jacob hezký, zábavný a tak chytrý, že mě občas až šokuje. Jenže pro ostatní nebývá snadné vidět ho v tomto světle. Je pro ně prostě jenom divný.

Ten večer jsem zašla za Jacobem do jeho ložnice. Těšila jsem se na to, že bude mít příležitost vykročit do společenského života, ale na druhou stranu jsem se bála, že se mu budou děvčata smát. Posadila jsem se na okraj jeho postele. „Takže,“ počkala jsem, až skloní materiály, které si četl – Časopis o forenzních vědách. „Takže ples, jo?“

„Ano,“odpověděl. „Jess si myslí, že je to dobrý nápad.“

„A co ty? Ty si to taky myslíš?“

Jacob pokrčil rameny. „Snad ano. Jen si trochu dělám starosti…“

„S čím?“ využila jsem příležitosti.

„Se šaty své tanečnice,“ řekl Jacob. „Jestli budou oranžové, asi to nezvládnu.“

Zacukalo mi koutky úst. „Věř mi, že žádná dívka si nevezme na ples oranžové šaty.“ Sebrala jsem z deky smítko. „Už jsi přemýšlel o tom, kterou dívku požádáš, aby s tebou šla?“

„Ne.“

„Ne?“

„Aspoň nebudu zklamaný,“ odpověděl věcně.

Zaváhala jsem. „Myslím, že je to skvělý nápad, jít na ten ples. A i kdyby to nevyšlo…“

„Mami,“ přerušil mě Jacob, „to určitě vyjde. U nás ve škole je 402 holek. Dá se předpokládat, že alespoň jedné z nich budu připadat částečně atraktivní. Pravděpodobnost, že některá řekne ano, se statisticky dá očekávat.“

Ukázalo se, že musel obejít jen 83 dívek. Jedna nakonec řekla ano – Amanda Hillersteinová, která měla mladšího bratra s Downovým syndromem, takže se dokázala přenést přes Jacobova Aspergera – alespoň na jeden večer.

Následoval dvoutýdenní kurz plesové etikety. Jess s Jacobem trénovala společenský hovor při večeři. (Vhodné: Pojedeš letos o prázdninách navštívit některé spolužačky? Nevhodné: Víš, že v Tennessee je jedno místo, které se jmenuje Farma těl, kde se dá studovat rozklad mrtvol?) Já jsem s ním probírala všechno ostatní. Trénovali jsme, jak chodit vedle dívky bok po boku a ne na vzdálenost paže. Nacvičovali jsme, jak se dívat do fotoaparátu při focení, jak požádat dívku o tanec, i když Jacob kategoricky odmítal klasický tanec. („To se jí opravdu musím dotýkat?“)

Den před plesem se mi hlavou honily tisíce myšlenek. Jacob na sobě nikdy neměl smoking: co když ho bude rozčilovat motýlek a odmítne si ho dát na krk? Nikdy nechodil na bowling, protože nesnášel pocit, že by měl strčit nohy do bot, které měl před chvílí na sobě někdo jiný. Co když zrovna proto dostane záchvat, až bude obouvat vypůjčené kožené polobotky? Co když dekorační výbor změní téma plesu a místo podmořské výzdoby zvolí něco jako disco styl se světelnými záblesky a zrcadlovými koulemi, které budou mít na Jacoba negativní účinky? Co když bude mít Amanda rozpuštěné vlasy, Jacob se na ni podívá a uteče do svého pokoje?

Amanda se naštěstí nabídla, že přijede autem, protože Jacob neřídil. Přijela přesně v sedm večer džípem Cherokee. Jacob na ni čekal s kytičkou, kterou odpoledne vybral v květinářství. Od šesti stál u okna a sledoval silnici.

Jess přišla s videokamerou, aby celou událost nahrála pro pozdější generace. Když Amanda vystoupila z auta v dlouhých šatech meruňkové barvy, všichni jsme zadrželi dech.

„Říkalas, že nebude mít oranžové šaty,“ zašeptal Jacob.

„Jsou meruňkové,“ opravila jsem ho.

„Ta patří k oranžové škále,“ řekl. Na víc už neměl čas, protože Amanda zaklepala. Jacob zprudka otevřel dveře. „Vypadáš nádherně,“ prohlásil. Přesně jak jsme to nacvičili.

Když jsem je fotila na trávníku před domem, podíval se Jacob dokonce do foťáku. Je to dodneška jediná taková fotografie, kterou mám. Musím přiznat, že mi ukápla slza, když jsem ho viděla, jak své partnerce nabízí rámě, aby ji doprovodil k autu. Mohla jsem si přát něco lepšího? Mohl si Jacob líp zapamatovat všechny detaily, které jsme spolu nacvičili?

Můj syn otevřel Amandiny dveře a pak přešel ke svým.

Ach ne, pomyslela jsem si.

„Na to jsme úplně zapomněly,“ řekla Jess.

A skutečně. Sledovaly jsme, jak si Jacob sedá na své obvyklé místo v autě – dozadu.

Theo

„Tady to je,“ řekl jsem a matka zastavila před domem, na který jsem náhodně ukázal. Nikdy v životě jsem ho neviděl.

„Kdy chceš, abych pro tebe přijela?“ zeptala se.

„Nevím. Netuším, jak dlouho budeme tu laboratorní zprávu psát.“

„No, máš mobil. Zavolej mi.“ Přikývl jsem a vystoupil z auta. „Theo!“ zavolala na mě. „Nezapomněl jsi na něco?“

Batoh. Když už jdu dělat domácí úkol s imaginárním spolužákem, měl bych mít s sebou aspoň ten blbej notebook.

„Leon všechno má,“ řekl jsem. „Je to v jeho počítači.“

Máti se podívala přes rameno k předním dveřím. „Víš určitě, že tě čekají? Nevypadá to, že by byl někdo doma.“

„Máti, vždyť jsem ti to vysvětloval. Mluvil jsem s Leonem deset minut předtím, než jsme vyjeli. Mám jít zadním vchodem. Zůstaň v klidu, jo?“

„Chovej se slušně,“ dodala ještě, když jsem zavíral dveře auta. „Nezapomeň pozdravit…“

A poděkovat, zamumlal jsem si pro sebe.

Vyrazil jsem po příjezdový cestě a pak kolem domu. Když jsem zahnul za roh, slyšel jsem, jak matka odjíždí.

Jasně že to vypadá, jako když nikdo není doma. To byl můj plán.

Nemusel jsem psát žádnou laboratorní zprávu. Dokonce jsem ani neznal žádnýho Leona.

Tahle čtvrť byla pro mě nová. Bydlela tu spousta profesorů z místní univerzity. Stály tu malý domy s mosaznýma cedulkama, kde bylo napsáno, kdy dům postavili. Na těchhle starejch domech bylo nejhustší to, že měly zámky naprd. Daly se vypáčit kreditkou. Já kreditku neměl, ale identifikační karta ze školy posloužila stejně dobře.

Věděl jsem, že nikdo není doma, protože včera sněžilo, ale před domem nebyly na sněhu žádný stopy – toho si máti nevšimla. Na verandě jsem si odupal sníh z bot a vešel jsem dovnitř. Smrdělo to tam jako u starejch lidí – ovesný vločky a kuličky proti molům. A v předsíni stála hůl. Taky tam visela bunda Gap s kapucou. Možná ji tam nechala jejich vnučka.

Nejdřív jsem šel jako obvykle do kuchyně.

První věc, na kterou mi padlo oko, byla láhev červenýho vína na kuchyňský lince. Byla poloprázdná. Vykroutil jsem korek, lokl si a málem jsem tím hnusem poprskal celou linku. Proboha, jak můžou lidi tohle pít? Otřel jsem si pusu a honem jsem se začal hrabat ve špajzu, abych něčím přebil tu chuť. Našel jsem krabici sušenek. Otevřel jsem ji a pár jsem si jich vzal. Pak jsem prohlídnul ledničku a udělal jsem si obloženou bagetu se šunkou Black Forest a bylinkovým čedarem. Neměli obyčejnou šunku a eidam. Dokonce ani obyčejnou plnotučnou hořčici. Musel jsem použít šampaňskou. Zděsil jsem se, že snad bude chutnat jako víno, ale jestli v ní měl bejt alkohol, tak jsem to nepoznal.

Šel jsem do obýváku a drobil na podlahu. Nezul jsem se, a tak jsem za sebou nechával i louže roztátého sněhu. Představoval jsem si, že jsem nadčlověk. Že vidím skrz zdi a slyším spadnout špendlík. Nikdo mě nemůže překvapit.

Obývák byl přesně takovej, jakej by člověk čekal. Sedačka a křesla z popraskaný kůže, všude hromady papírů a tolik zaprášenejch knih, že jsem cítil, jak na mě jde astma, i když ho nemám.

Vypadalo to, že tam bydlí žena a muž. Byly tam totiž i knihy o zahradničení a na krbový římse stály maličký skleněný lahvičky. Představoval jsem si, jak tam spolu sedají a baví se o dětech a jak to bylo kdysi. Vsadil bych se, že jeden dokončuje za druhýho věty.

Vzpomínáš si, jak Louis našel před domem po Vánocích kousek filcu…

… a vzal ho do školy, aby dokázal, že Santa Claus existuje?

Posadil jsem se na gauč. Televizní ovladač ležel na stolku, a tak jsem ho zvednul. Odložil jsem si sendvič vedle sebe na sedačku a zapnul aparaturu. Byla mnohem modernější, než bych u babči a dědy čekal. Měli tam police plný cédéček se všemi druhy hudby. A televizi s plochou obrazovkou – úplnej uměleckej kousek.

A dokonce i automatický nahrávání. Mačkal jsem knoflíky, dokud jsem nenašel, co si naposledy nahráli.

Putovní přehlídka starožitností

Tři tenoři na vermontské veřejné televizi

A málem všechno z historickýho programu.

Taky si nahráli hokej ze sportovního kanálu a film, kterej běžel minulej víkend – Mission Impossible III.

Dvakrát jsem kliknul, protože jsem nemohl uvěřit, že by se profesorovi koukali na ty hustý bitky s Tomem Cruisem, ale bylo to tak.

Rozhodl jsem se, že jim ho nechám. Ostatní jsem vymazal.

Pak jsem začal vybírat programy k nahrávání.

Děvčata odvedle

Moje super sladká šestnáctka

South Park

A ještě jsem přešel na HBO a kydnul jsem jim tam Borata.

Když měl premiéru, hráli ho ve stejným kině jako Piráty z Karibiku 3. Chtěl jsem Borata vidět, ale máti řekla, že si musím ještě tak deset let počkat. Koupila nám lístky na Piráty a řekla, že se sejdeme po filmu na parkovišti, protože musí jít nakoupit. Bylo mi jasný, že Jacob by to jaktěživ sám nenavrhnul, a tak jsem mu řekl, že se s ním podělím o tajemství, ale musí slíbit, že to nepoví máti. Byl z toho tajemství tak rozčilenej, že mu ani nevadilo, že porušujeme pravidla. Když jsem po úvodních titulcích proklouznul do jinýho promítacího sálu, přidal se ke mně. A svým způsobem vlastně i dodržel slovo – nikdy matce přímo neřekl, že jsme se šli podívat na Borata.

Přišla na to sama, když začal z toho filmu citovat hlášky, jak to vždycky dělá. Moc pěkné, moc pěkné, za kolik? Rád bych sexy chvilku!

Měl jsem tenkrát zaracha snad tři měsíce.

Představil jsem si paní profesorovou, jak pouští nahraný programy, uvidí zajíčka z Playboye a dostane infarkt. A pak přijde profesor, uvidí ji a trefí ho šlak.

V tu chvíli se mi udělalo nanic.

Smazal jsem nahraný programy a vrátil tam ty původní.

A dost. Tohle je naposled, co jsem se někam vloupal, slíbil jsem si v duchu, i když moje druhý já stejně vědělo, že to není pravda. Jsem závislej, akorát že mě nevzrušuje střílení nebo chrčení jako některý jiný lidi. Já potřebuju drogu, po který se cítím, jako bych byl doma.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nejsem jako vy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.