Copyright © Iva Pekárková, 2021

All rights reserved

Cover Photo © Amy Weiss / Trevillion Images

ISBN 978-80-249-4411-1

ČÁST I

Podej mi mé zrcadlo,
mé speciální zrcadlo

( 1. )

„Tvoje speciální zrcadlo, Violetto. Hned ti ho přinesu, hned to bude. Hned dostaneš své speciální zrcadlo. Jen chviličku vydrž. Hned to bude.“

Markéta – za neustálého drmolení, protože to Violettu uklidňovalo – přešla k rohu s pianinem, bez zbožné úcty, kterou jí byla, podle Jennifer, povinována, vylezla na židli a sundala zrcadlo ze zdi. Viselo příliš vysoko. Až s ním bude Violetta hotová, až ji přestane bavit a ona ho upustí do preventivně nastavených Markétiných dlaní, anebo až zapomene, proč ho s takovou námahou třímá v napřažených pažích a obdivuje se, a tak ho spustí do klína a bude na něj nechápavě zírat, dokud jí ho Markéta něžně nevykroutí ze zkřivených, ale překvapivě štíhlých prstů, bude zas muset vyšplhat na židli a zavěsit ho na hřebík nad pianinem. Tam bude vyčkávat, dokud si ho Violetta nevyžádá zas.

Bylo jen dobře, že Violettino oblíbené speciální zrcadlo viselo v takové výšce. Violetta na něj ze své pozice nedohlédla, nevěděla, kde se nachází, a tak si pro ni zachovalo tajemnost a nedostupnost. Pokaždé když ho dostala do rukou, rozradostnilo ji.

V tomhle zrcadle byla Violetta mladá a moc jí to v něm slušelo.

Tohle bylo dnes už počtvrté (nebo popáté?), co Markéta lezla na židli od Chippendale a opatrně zrcadlo sundávala. Opřela se plnou vahou o elegantní vyřezávané opěradlo, vyšplhala na sedátko pokryté krémovým saténem s elegantním jemným vzorkem a jen doufala, že se pod ní neprolomí elegantní vyřezávané nožičky. Sice v poslední době trochu zhubla, ale éterická bytost nebyla. Tyhle židle od Chippendale byly v místnosti čtyři, Jennifer si na nich nesmírně zakládala a opakovala do zblbnutí, že „my v tomhle domě na ně nesedáme, to jim škodí“, a tak se Markéta vždycky pozorně zaposlouchala do zvuků za dveřmi, než šlápla na sedátko ve svých pohodlných, rozšmaťchaných šněrovacích botách. Co kdyby sem nečekaně vtrhla Jennifer? Po pár týdnech sundávání zrcadla se jí zazdálo, že židle, na kterou přitom stoupá, je o chlup opelichanější než ty ostatní, a tak je pravidelně střídala, aby se opotřebovaly všechny čtyři stejně. Vždyť na co jiného si měla stoupnout, když sundávala zrcadlo? Piano ji neunese a na komodu se jí šplhat nechtělo. To si Jennifer vážně myslí, že bude čtyřikrát nebo pětkrát denně tahat štafle z komory v přízemí do prvního patra?

Violetta se zmocnila zrcadla, vyrvala ho Markétě z rukou (nesnesla, když jí ho někdo přidržoval, chtěla ho mít jen pro sebe), a vpíjela se matnýma šedomodrýma očima do obrazu v něm. Nakláněla hlavu ke straně, křenila se, špulila pusu, dosud růžovofialovou od rtěnky, kterou si pokaždé s mlaskáním olízala půl minuty nato, co ji Markéta nanesla štětečkem, vystrkovala na zrcadlo bradu (Panebože! Má na ní dva tlusté bílé chlupy, lekla se Markéta. Takové… pubické a velmi nedůstojné. Hned jí je musím vytrhnout!), vyzývavě na něj mrkala v parodii prodejné děvky, kterou podle všeho nikdy nebyla, vyplazovala na něj jazyk a radostně se šklebila, protože v tomhle zrcadle byla pořád stejně krásná. Zavadila nehtem o izolepu, která nedokonale průhledným proužkem přetínala obličej jejího manžela. (Bylo to zranění z doby před dvěma měsíci, když Markéta nestihla zrcadlo zachytit, a tak spadlo na podlahu a prasklo na něm sklo. Spravila ho prozatímně izolepou a ráda by ho nechala znovu zasklít, jenže to by trvalo nejméně týden a co by si bez něj Violetta tak dlouho počala?)

„Je moc krásný – můj manžel!“ řekla Violetta.

Ano, až moc krásný, mumlala si Markéta pod vousy. Divím se, že nic nepoznali, vždyť je to jasné jak facka. (Bože, ten knír!) I když… tenkrát v padesátých letech byli lidé určitě naivnější. Co ona o tom ví?

„Moc krásný! Moc! A tobě to taky sluší!“ řekla a dívala se Violettě na bradu. Na ty dva tlusté bílé chlupy. Co nejdřív je musí vytrhnout.

„Sluší! Sluší! Sluší!“ volala Violetta, radostně pohodila hlavou a upustila zrcadlo. „Uh-hmmmmm!“ poznamenala. „Uh-HMMMMM!“

„Jseš mokrá?“ řekla Markéta a položila zrcadlo na piano.

„Mokrá! Mokrá! Mokrá!“ volala Violeta, ale když ji chtěla převléknout, bránila se a škrábala. Markéta měla strach, aby si zase nezlomila nehet.

„Pilulku?“ navrhla spiklenecky.

To slovo Violettu probralo k životu. „Pilulku!“ křičela.

„Pilulku, pilulku, PILULKU!“

„NE! VÍŠ, ŽE PILULKU NESMÍŠ! NE! ŽÁDNOU PILULKU! NE! NE! NE!“ zakřičela Markéta do pootevřených dveří. Možná už je doma Jennifer a ta pořádá přepadovky.

A pak se vyplížila ze dveří, zavětřila jako plachá laň a došla Violettě pro pilulku do tajné zásobárny, o které ona, Markéta, nesměla vědět.

Proběhla chodbou jako duch. Její boty na rozdíl od bot ostatních lidí, kteří chodili po tomhle baráku, na parketové podlaze neklapaly.

( 2. )

Chodila po tomhle domě v bílých plátěných šněrovacích zdravotních botách s měkkou podrážkou, ne zrovna nejnovějších, ale o to pohodlněji rozšlápnutých, které jí dodávaly mnohem víc autority, než by odpovídalo jejich kvalitě a ceně.

Zapomeňte na těžký krok zdravotních sester obutých do střevíčků, autoritativně se blížících po chodbě lazaretu. To byly představy z černobílých filmů. Žádná ošetřovatelka, která má všech pět pohromadě, v klapajících botách chodit nebude. A už vůbec ne, když má za lubem něco nekalého. Markétiny boty s měkkou podrážkou dodávaly jejímu kroku na jistotě, když v nich chodila po domě, po tomhle „poloodděleném“ domě, jak mu s Jennifer s hrdostí říkala, kde byla už přes půl roku nevítaným, ale nezbytným návštěvníkem. Když se plížila pro pilulku, když si skočila na přední zahrádku ne na cigáro (už léta nekouřila), ale pro pár loků čerstvého vzduchu, když už ji stařecký pach v místnosti, ta utkvělá, zatuchlá, nasládle dusivá myšina, kterou nevyvětráte, nevyluxujete, nepřebijete osvěžovačem, příliš zamotal myšlenky a Markéta by přísahala, že jí do minuty praskne hlava. Anebo praskne něco v ní. Možná náhle a masivně – to by bylo ještě dobré –, možná pomalu, plíživě, bezbolestně, jako už několik let praskaly cévky v hlavě Violettě a ona se nepředvídatelnou rychlostí, někdy skokem, někdy krokem, někdy až mučivě pomalu, nořila do vaskulární demence. Markéta si demenci představovala jako šedý rosol, želé, pudink umíchaný bez mléka, do kterého se jako do bažiny propadáte hloub a hloub, a čím víc se cukáte, tím je to horší. Lidem zabořeným do bažiny až po nos je třeba pomoci a ona by to strašně ráda udělala, jenomže neměla lano, které by jim hodila. Nikdo ho neměl. Mohla Violettě jen ulevovat, aportovat jí pilulky, které jí zakazují, když jí přitom dělají tak dobře. Anebo šplhat na židli od Chippendale a podávat jí speciální zrcadlo. A k tomu se Markétiny boty výborně hodily. Byly to nesmírně užitečné boty.

Tyhle boty, prošoupané, už mnohokrát prané a téměř starožitně omšelé, skvěle kontrastovaly s Jennifeřinými věčnými lodičkami na jehlových podpatcích (Vypadalo to, že každé dvě hodiny má na nohou jiné, všechny fungl nové, značkové a tak veliké, že se snad v tomhle čísle ani nevyráběly. Zejména když byly v hnědavé nebo béžové barvě, připomínaly Markétě dřeváky z chleba, jaké si jednou, v šerém dávnověku, ze srandy vyrobil starší brácha prostým vydlabáním dvou bochníků – a máma ho pak, celá rudá v obličeji, zfackovala jako nikdy předtím, opilecky u toho ječela, že si neváží Božího daru, zatímco brácha řval, že jestli si, vole, nevšimla, tak chleba stojí míň jak boty, vole, takže ušetřil, vole, né, a ona by mu měla poděkovat.), kontrastovaly s botami druhé pečovatelky Nilsy (která chodila zásadně v jedovatě lesklých patentních střevících s přezkami, které jí půlily nárty v silonových punčochách, jako by si hrála na anglickou hospodyni ze zašlých dávných časů) a kontrastovaly ostatně i s botníkem Violetty, rozmanitým a košatým, obsahujícím všechno od střevíčků o polovinu menších, než jaké nosila její dcera, přes „pravé anglické“ sensible shoes, jakých musí mít zásobu každá stárnoucí konzervativní dáma, až po goretexky nezvykle fialové barvy, ve kterých Violetta prý ještě v šedesáti běhala po skotských horách za svým druhým manželem, o čtvrt století mladším a velkým sportovcem. Violettiny boty, pečlivě uložené ve skladovacích vacích a konzervované levandulí (ne kuličkami proti molům, díky bohu, ale i pach levandule už Markétu rozčiloval a nutil k pšíkání) teď odpočívaly ve skříních pod schody, Violetta už je nosit nemohla. Na to měla moc oteklé nohy. Pokaždé když ji Markéta ráno oblékala, zvedala z postele do židle a za neustálého drmolení, protože to Violettu uklidňovalo, připravovala na nový den, úplně stejný jako ten předchozí, dožadovala se Violetta svých pěkných botek. (Pokaždé vlastně ne, s Violettou to bylo už tak nahnuté, že se nedalo počítat ani s jejími otravnými tiky.) Každé ráno Markéta z vaků ve skříni vytáhla dva nebo tři páry, zeptala se Violetty, které by se jí líbily, a když si za velkého rozmýšlení a se rty semknutými tou námahou konečně vybrala (někdy musela Markéta přinést šest, osm, patnáct různých párů, než Violetta jeden z nich uznala za hodna pobytu na jejích nohou), Markéta je s velkou úctou otřela hadříkem, zdvihla je Violettě před oči, aby se podívala, jak jsou pěkné, potom je položila na podlahu u jejích nohou, kam Violetta nedohlédla, a za neustálého drmolení („Tak! A jednu máme obutou! Ještě ji zašněrovat – zapnout zip, zadělat přezky – a teď ještě druhou, tááák, no vida, jak ti sluší, jsi v nich fešanda…“) navlékla Violettě vlněné podkolenky. Pak tiše, tichounce zvedla boty ze země a zase je schovala. Violetta, pokud si ještě na boty vzpomněla, si pak pochvalovala, že ji netlačí, že jsou teplé a pohodlné, že se v nich dobře chodí. (Jen třikrát za celou dobu si postěžovala, že ji dřou, že má nohy samý puchýř, ať jí je honem honem zuje.) Večer s ní Markéta pokaždé prošla rituálem zouvání, masírování chodidel ztuhlých po celodenním běhání a za neustálého drmolení, které její klientku uklidňovalo (Jak je to možné? divila se, když ji samotnou z těch řečí bolí hlava.), ji uložila do postele. Pak si v rychlosti vyřídila e-maily, zacvičila si, ten špíček na břiše, který tam před měsícem ještě nebyl, „vigorózně“ (jak doporučovala nálepka) rozmasírovala speciálním krémem proti špekům na břiše, drahým jako prase, vyčistila si zuby a šla si lehnout do své rezidence, kam se vešla jen postel a prádelník. Dveře nechala pokaždé pootevřené, aby Violettu slyšela, kdyby volala. Podle smlouvy měla nárok na sedm hodin nepřerušovaného spánku, ale v praxi si takový luxus užila málokdy. Violetta se v noci často budila, někdy plakala, někdy kvílela, někdy tiše pofňukávala a volala na ni různými jmény. Někdy „Jennifer!“ (to byla dcera), někdy „Thomasi!“ (to byl první manžel, zesnulý za tragicky všeobjasňujících okolností v osmdesátých letech), někdy „Liame!“ (to byl druhý manžel, který ji opustil v devadesátých letech a jehož jméno, jak ji poučila Jennifer, „v tomhle domě nevyslovujeme“), někdy „Nilso!“ (to byla pečovatelka, která se o ni starala, když měla Markéta dovolenou), někdy

„Williame“, „Johne“, „Miss Silverton“ a řadou dalších jmen, ke kterým Markéta neuměla přiřadit ani příbuzenský vztah, ani žádnou událost z Violettiny minulosti.

Ale ať už volala kohokoli, Markéta vyskočila z postele a šla za ní. Věděla, že když za Violettou nepůjde ona, nepůjde za ní v tomhle domě nikdo. Najali si Markétu, aby na její existenci mohli zapomenout. Zapomenout na to, že Violetta je ještě pořád na tomhle světě. Že zatím neumírá, přestože tenhle svět umírá – rozpouští se – v ní, každý den je o malý kousek menší. Aby mohli zapomenout na Violettu, která zapomínala na tenhle svět. Markéta byla trpěným a – jak jí Jennifer skoro každý den nezapomněla připomenout – velmi nákladným prostředkem zapomnění.

( 3. )

Někdy se sama sebe ptala, jak je možné, že o životě lidí v tomhle domě zapomínání, kde kromě Violettiných záblesků vzpomínek, neukotvených v čase a nejspíš ani v realitě, nikdo o minulosti nemluví, ví ona, Markéta, naprosto všechno.

Jistě, dostala od agentury Violettinu „složku“: pět centimetrů tlustý svazek oxeroxovaných dokumentů, od chorobopisu přes dobrozdání znalců a záznamy od sociálky, svázaný v pěkných nových deskách, s několika stránkami označenými nápisem DŮLEŽITÉ a s několika údaji třikrát podtrženými tmavozelenou fixkou, takže se sotva daly rozluštit.

Nečetla ho. Chorobopisy už nějakou dobu nečetla, a tím pádem ji neděsily. Jen ten první – patřil Markétině první klientce Margaret –, nad tím se tenkrát pořádně zapotila, myslela si, že všechno musí pečlivě nastudovat, dokud nezjistila, že je to stejně fuk. Od té doby si každou složku poslušně přebrala, strčila ji do kabelky a zapomněla na ni.

Až bude klientce utírat zadek, nepomůže jí informace, že pacientku vyšetřoval sám MUDr. Bublifuk a shledal u ní pokročilou demenci nealzheimerovského typu. Až bude klientku strkat do vany a – co hůř – zase ji z ní tahat, nepomůže jí tabulka, do které zdravotní sestra zaznamenávala nárůst její váhy, doplněná vysvětlením, že trpí obezitou II. stupně, ale zvedák, jaký mají v každém pečovatelském domě, i když v málokteré soukromé koupelně.

Někdy se, když si klienti schrupli, pocvičovala v angličtině právě na chorobopisu. A leckdy zjistila, že je v něm spousta chyb. Ale o to tu nešlo. Šlo o to, že s každou stránkou, kterou si o klientovi přečetla, pro ni klient ztrácel osobnost a stával se víc a víc „případem“, snůškou nemocí, které je třeba léčit, snůškou problémů, které je třeba řešit. A Markéta ve svých klientech nechtěla vidět jen tohle. Nechtěla se starat o roboty bez duše, o ne-lidi nebo spíš už-ne-lidi, o tvory, či snad dokonce věci, které si z veškerých projevů lidství zachovaly už jen tělesné potřeby a tělesné pachy. Když už se stala pečovatelkou, chtěla pečovat o lidi.

Možná trpěla jakýmsi anticynismem, syndromem vyhoření postaveným na hlavu, protože čím déle s klienty pracovala, čím déle se pokoušela z nesrozumitelných zlomků vět vyluštit, co si přejí, čím víc zadělaných pozadí umyla, tím míň v nich viděla věci. Je přece běžné, že touhle prací zdrsníte, okoráte, nasadíte obranné mechanismy, zatnete zuby a obětujete osm, dvanáct, sedmnáct hodin denně práci, která vás nebaví, a tak vypnete zrak, sluch, čich i hmat, prostě tak trochu dočasně zdechnete a těšíte se na ty prachy. Tak jak to údajně dělají prostitutky. Ovšem Markéta, byla-li ze začátku prostitutka, stávala se, jak šel čas, zase prvničkou. Naivním snaživým děvčetem, které si ke každému zákazníkovi vytvoří hluboký citový vztah. Na začátku byla otrávená, protivná. Byla to práce, otravná, protivná práce, kterou dělala jen proto, že jí to u policie nevyšlo a taxikaření už měla plné zuby. Potřebovala peníze, fakt už ji nebavilo obracet třikrát každou korunu. A Vojta to taky neměl v životě lehké. (Ona s ním teda taky ne.) Ze začátku chorobopisy skutečně četla, luštila je jako rébusy, dosud nezběhlá v doktorštině, ostatně anglicky tenkrát uměla jen jakž takž. Tenkrát netoužila po ničem jiném, než aby se klient rozložil v hromadu trablů smíšených s chorobami. Myslela si, že tak to bude snadné. Bála se téhle práce. Nechtěla pracovat s živými bytostmi, bála se, že se z toho zvencne. A tak je nejdřív jen uklízela. Jako zaneřáděnou koupelnu, jako hromadu sraček.

Nejvíc to odnesla Margaret, její první.

( 4. )

Typický Alzheimer, sdělili jí v agentuře, naprosto bezproblémový. Ideální na zaučení, naznačili jí. To ale samozřejmě nahlas neřekli. Agentura se svými zaměstnanci jednala značně schizofrenicky, zároveň jako s idioty, kterým je každou kravinu třeba pětkrát VY-SVĚT-LIT – nesnesitelně pomalu, sonorním hlasem a s důrazem na každou slabiku – a potom se jich šestkrát zeptat, jestli tomu opravdu RO-ZU-MĚ-LI, a zároveň jako s profíky, kterým stačí přejet pohledem klientův chorobopis a okamžitě jsou v obraze. Napřed se jí osmkrát zeptali, jaké přesně má vzdělání a pracovní zkušenosti v medicíně, tohle je NESMÍRNĚ DŮLEŽITÉ, opakovali, my potřebujeme skutečné PROFESIONÁLY, dlužíme to KLIENTŮM, a když vyšlo najevo, že žádné, široce se usmáli a řekli: „NEVADÍ! Všechno se BRZIČKO naučíte.“

Nabízeli spoustu peněz („Nikde si tolik nevyděláte! Nikde!“), ale minimální mzdu. Veškeré problémy jim zaměstnanci musí okamžitě nahlásit („Tady jde o MINUTY, rozumíte? Tady jde o ŽIVOTY našich klientů!“) – a agentura jim odpoví, jak nejdříve to půjde. Kdyby se do tří dnů neozvali, je nutné je kontaktovat znovu.

A ano, nesmějí Markétu zaměstnat, dokud nebudou držet v ruce výpis z jejího trestního rejstříku, jak ze země původu, tak z Británie, ale než se to vyřídí (trvá to obvykle několik týdnů), už může pracovat. Mohla by začít pozítří?

Nevěřila vlastním očím, jak rychle našla džob. V sobotu přijela do Londýna a ubytovala se u Larryho, v neděli v online slovníku zkontrolovala, že carer znamená „pečovatel“, nikoli „kariéra“ ani „nosič“, v pondělí ráno jí Larry s mnohým hekáním a moudrým krčením čela opravil čengličtinu v cévéčku (a zaměnil ji za raně viktoriánskou angličtinu, jaká se dodnes vyučuje v anglofonních zemích subsaharské Afriky, s pár modernějšími tribálními prvky – to ovšem tenkrát netušila) a v úterý odpoledne už seděla ve vlaku a odpočítávala stanice do městečka se jménem tak staroanglicky zašmodrchaným, že kdyby ho nedej bože přejela, už nikdy do něj nenajde cestu, protože i kdyby si přilepila stoličky na mandle a strčila si pod jazyk švestku, tenhle toxický shluk písmen v životě nevysloví. Evropská unie je něco úžasnýho! říkala si. Díky ní si cizinka bez valné znalosti angličtiny a bez sebemenších zkušeností v oboru během půldruhé hodiny najde pozici v jednom z klíčových odvětví Británie. A než se naděje, už se veze od nádraží v moderním bouráku na rodinné sídlo bohatých gentlemanů. Pravda, bylo to volvo, ne bentley, a šofér nebyl sluha v livreji, byl to klientčin syn, od pohledu trochu podivínský, ale mile roztržitý chlapík, který jí, než tam dojeli, nejméně stokrát poděkoval a uvítal ji do rodiny. Začínalo to slibně.

( 5. )

O Margaret pečovala společně s „krajankou“, další zaměstnankyní, co byla „taky z Polska“. Ta ženská v agentuře držela v ruce její český pas, otevřený na stránce s fotkou, přepisovala z něj údaje do počítače a mezitím jí sdělovala, že v jejich agentuře už zaměstnávají několik Polek a jsou s nimi velice spokojeni.

„Já jsem teda Češka,“ řekla Markéta.

„Ano, velice spokojeni,“ trvala agentka na svém. „A já mám pro vás dobrou zprávu: budete pracovat se ženou z vaší země.“

„Ale já jsem z Čech,“ opakovala Markéta vlastenecky.

„No, není to pěkné, že vás do téhle práce zaučí krajanka, co mluví stejnou řečí? Jak že to říkáte? Bar-zóó… Jakže se řekne polsky Very good?“

„Bardzo dobrze,“ řekla Markéta. Uznala svůj všeslovanský status.

Agentka se usmála. Bylo zvláštní to sledovat. Půlka úst jí vyletěla vzhůru v přezářeném úsměvu, druhá zůstala na místě a s koutkem svěšeným, jako by úsměv byl tak namáhavý, že ho zvládne jen zpola. „Right,“ řekla. „Budete si rozumět. Dagmára je zlatá.“

Mýlila se jen napůl. Dagmára nebyla zlatá, byla platinová, wolframová, titanová, zkrátka z nějakého vzácného kovu, to ano, ale mnohem tvrdšího než zlato. A rozuměly si, tedy jazykově. Markéta neměla s její polštinou potíž, už proto, že Dagmára opakovala všechno nejmíň pětkrát, a byla ráda, že vesměs nemusí říkat vůbec nic, což s polštinou až tak nesouviselo. Mělo to co do činění s programovacím jazykem, kterým Dagmáru vybavili.

Dagmára (Ona se teda psala s krátkým a, ale Markéta si nemohla pomoct, vyžívala se v délce prostřední samohlásky, připadala jí tak sedlácká a urážlivá, že ji při hovoru s Dagmárou schválně nemožně protahovala. Zdálo se jí, že tím Dagmáru uráží, zcela soukromě a nenápadně, protože Dagmára si nevšimla, že Markéta její jméno vyslovuje divně a ušklíbá se u toho. Zdálo se jí, že jí tím sráží hřebínek, či snad dokonce tahá za zapomenutou nit, kterou v sobě Dagmára nevypárala, že brnká na pomíjenou strunu lidství, která se v ní dosud nepřetrhla.) – Dagmára, to byl takový dobře fungující stroj, bezporuchový robot, který nemá žádné lidské potřeby a lidské city jsou v něm naprogramovány s velkou snahou a pečlivostí, ale nedokonale, občas se zaseknou. Jestli byla Dagmára stroj od narození, anebo lidské maso, svaly, šlachy, klouby a myšlenky zaměnila za výkonnější, spolehlivější a energeticky méně náročnou náhražku z kvalitních biotronických materiálů až poté, co začala pečovat o staré lidi (a učinila tak z důvodů sebezáchovy), to Markéta nemohla vědět, ale tipovala by spíš to druhé. Už proto, že to v ní občas tak NORMÁLNĚ vzlyklo a zachrčelo, jako v hodinách s kukačkou, a její ústa pronášela věty, jaké by do umělého systému naprogramoval jen hodně ujetý ajťák, ale život je často naprogramuje do hlav běžných, elektronicky nevylepšených žen. Třeba:

„Všichni chlapi ženský jen zneužívají, okrádají a bijí.“

Nebo: „Angličanky jsou tak hrozně ošklivé, hloupé a líné! Vůbec se nedivím, že se Angličani touží oženit s cizinkami, ty se o ně umí lépe postarat.“ Nebo: „Všichni chlapi jsou stejný – jde jim o jedno jediný. Slibujou a slibujou a slibujou, dokud si s nima nezačneš. Jakmile tě dostanou, vycucají tě a odhodí.“ Anebo: „Nejhorší jsou ženský. Jsou to mrchy. Každá by chtěla chlapa pro sebe, a když žádnej není volnej, tak je ukradnou. Prostě ho svedou a je jim jedno, jestli má děti, rodinu. To je jim jedno. Přivlastněj si ho a jeho manželka, která o něho léta pečovala, má prostě smůlu.“

Tahle moudra padala z Dagmáry několikrát denně a v nejčistší polštině, zatímco do všeho, co zavánělo prací, mísila angličtinu. I to Markétu přesvědčilo, že tyhle názory nebudou součástí programu pro roboty. Tohle a taky jejich vnitřní nesoudržnost. Dagmára sama sobě odporovala. A to je přece lidské.

( 6. )

Margaretin syn zajel do podkovy a zastavil u hlavního vchodu do sídla. Markéta vytáhla neviditelný klíč z pomyslného zapalování (tohle byla její první cesta autem v zemi, kde se jezdí nalevo, a nestačila si zvyknout, že sedí na místě pro řidiče, ale volant nedrží) a vystoupila. Margaretin syn vytáhl z auta její kufr, dvorně nabídl Markétě rámě a s kufrem v levé, novou pečovatelkou v pravé ruce vystoupal po schodech. Vchodové dveře se otevřely a v nich stálo to nejzvláštnější stvoření, jaké kdy Markéta viděla zblízka. Vypadalo jako kříženec mezi barbínou a elfem a bylo tak úžasně barevně sladěné, že něco takového nevidíte ani na sjezdu manga.

Markéta zatřepala hlavou, aby zpřetrhala matoucí čarodějné nitky, napřáhla k té bytosti pravici – dávala si pozor, aby po sedlácku neroztáhla prsty, ale držela je elegantně u sebe – a řekla, jak ji to učil Larry: „How do you do?“

Stvoření její ruku nepřijalo. Vrhlo se k ní, objalo ji kolem pasu, ovanulo ji vůní parfému tak exkluzivního, že ho Markéta nerozeznala, a spustilo vodopád slov v polštině. Nebyla to mírně cáklá, stárnoucí, dávno už biologicky nerozložitelná majitelka tohoto venkovského sídla. Byla to Dagmára.

Markéta seděla u stolku v útulném koutku prostorné kuchyně a sledovala, jak Dagmára připravuje čaj. Vypařila konvici horkou vodou, pak do ní odměřila čajové lístky, počkala, až se v teplém vlhku rozbalí, a zalila je horkou vodou. Zakryla konvici háčkovanou dečkou, donesla ji na podnose ke stolu a elegantními, úspornými pohyby stavěla před Markétu šálek s podšálkem z čínského porcelánu, stříbrnou čajovou lžičku, cukřenku s bělostnými kostkami, stříbrné kleštičky na cukr, konvičku z čínského porcelánu s ohřátým mlékem, talířek z čínského porcelánu, čtyři stříbrné nože, umně složený damaškový ubrousek a takový ten vysoký stojan z naleštěné alpaky, obložený mističkami s máslem, třemi druhy džemů, tuhou zakysanou smetanou a pravými anglickými scones. Zkrátka ten stojan, který je, dá-li se věřit románům Agathy Christie, nezbytnou součástí anglického high tea už nejmíň dvě stě let. Na podávání byla ta správná doba a Markéta měla hlad. Pustila se do pohoštění – a než se nadála, vypila čtyři šálky čaje, protože jí ho Dagmára neustále dolévala, a snědla tři přeslazené scones tlustě pomazané máslem, protože jí je Dagmára neustále kladla na talíř. Dagmářiny pohyby ji uchvacovaly – nacházely se někde na půl cesty mezi sebejistými, elegantně rozmáchlými gesty číšníka v proslulé francouzské restauraci, kterými klade na stůl haute cuisine, a ráznými pohyby selky, kterými k vám přistrkuje mísu s tvarohovými buchtami. Konečně polkla, nadechla se a řekla (česko-polsky, protože ji v tom momentě nic inteligentnějšího nenapadlo): „Páni nedá sobě též?“

Dagmára se s rozhořčeným výrazem popleskala po dokonale plochém bříšku a řekla: „Já nemůžu. Jsem strašně tlustá, strašně tlustá. Jen jsem svou krajanku chtěla uvítat pravým anglickým čajem o páté – viď, že ho umím dobře servírovat? Já jsem tak šťastná, tak šťastná, že jsi tady! Jsem tu celé dny úplně sama. Není tu vůbec nikdo, nikdo! Bylo to tady hrozné – bez tebe. Bez tebe to tu bylo hrozné.“

Dagmářin exaltovaný způsob mluvy, nepřirozený rytmus řeči, opakování všeho, co chtěla zdůraznit, Markétě ze začátku dost lezl na nervy, ale pak pochopila, že je to obrana před světem, ve kterém ji buď nikdo neslyší (pořád tu nahlas běžela televize, samé americké show), nebo jí nerozumí (kvůli jazyku), nebo jí nerozumí (protože je chudá cizinka s nízkým postavením), nebo ji nevnímá (kvůli demenci), anebo ji neposlouchá (protože má jiné věci na práci než luštit, co to zas plácá tahle služka, kterou tu potřebují, a přitom jim tu překáží). Dagmára trpěla samomluvou, v jednom kuse něco mlela polgličtinou nebo snad angpolštinou. I když byla sama v kuchyni, v koupelně, na záchodě. Markéta skrz všudypřítomné štěbetání a výbuchy smíchu z bedny s hlasitostí nastavenou „na Margaret“ slýchala, jak si Dagmára polohlasem cosi mumlá, hádá se sama se sebou, sama sobě skáče do řeči, sama sebe plísní za každou chybičku, které se dopustila. Někdy ji slyšela mluvit ze spaní (přestěhovala se už před Markétiným příjezdem z prostorné ložnice s výhledem na krajinu do kamrlíku pro služku a Markétu násilím přinutila usídlit se v ložnici). Ze spaní mluvila docela přirozeně. Snad si Dagmára svoje sny pamatuje, zadoufala občas Markéta. Musejí to být příjemné sny, spokojené. Ona sama, když byla na džobu, o sny docela přišla. Snad proto, že byla pořád tak unavená. Usnula, jak se říká, ještě dřív, než se dotkla hlavou polštáře, a nemohla si vychutnat to usínací polovědomí, kterým se léčila ze světobolů. Možná i ona mluvila ze spaní, ale na sny se nepamatovala. Když byla na pauze a odjela do Čech, zas si to vynahradila. Sny se jí zdály každou noc, bohužel byly spíš nepříjemné. Děsivé. Jako by se měla čeho děsit. Ale tohle všechno přijde až v budoucnu, ne dřív než za půl roku. Teď sedí v útulném koutku rozlehlé kuchyně, pečlivě provoněné skořicí (jejíž kůru Dagmára každý den povařila v hrnečku na plotně, protože kuchyně má vonět po skořici, tak jako má obývací pokoj vonět po růžích, koupelna po borovicové smůle, ložnice po levanduli a Margaretin pokoj po heřmánku), dopíjí šestý šálek čaje, smetá si z brady sladké drobečky a po těle se jí rozlézá příjemná malátnost propletená s pocitem slovanské vzájemnosti (Uvítala by ji takhle Maďarka? Italka? Němka?) a říká si: „Nemám já to kliku? Takhle skvělý džob jsem ještě neměla.“

A pak se vyděsí: „Dagmáro, a kde je vlastně Margaret? Musím za ní. Musím se jí představit, musím se o ni postarat. Já na ni úplně zapomněla.“

„Marget?“ Dagmára povytáhla dokonalé obočí a zatvářila se nechápavě: „Marget je v pořádku. Marget je OK. O tu se nemusíš vůbec starat, vůbec starat.“

( 7. )

A tak se Markéta začala nestarat o Margaret. Fungovala tu prozatím spíš jako Dagmářina společnice a její další svěřenec. Dagmára jí nedovolila dělat vůbec nic. Směla u Margaret sedět každý den pouze hodinu, mezi sedmou a osmou ráno, to když Dagmára, v neonově růžových značkových teplákách, s neonově růžovou čelenkou a v neonově růžových značkových teniskách (anebo ve smaragdově modrých blýskavých značkových teplákách, se smaragdově modrou blýskavou čelenkou a ve smaragdově modrých blýskavých značkových teniskách anebo ve stříbřitě fialových značkových teplákách, se stříbřitě fialovou čelenkou a ve stříbřitě fialových značkových teniskách) chodila běhat. Obě měly hodinu denně „pro sebe“ a každá si ji vybírala jinak. Dagmára ji využila ke každodennímu joggingu, který jí dělal dobře. Markéta si vybírala tři hodiny každé úterý odpoledne a čtyři hodiny každý pátek večer. To pak odhrkotala ve „starém“ vauxhallu, který tu měly k dispozici, do jednoho z okolních městeček a určený čas využila ke kavárenskému povalečství, bloumání po náměstí či podobnému způsobu úředně posvěceného nicnedělání – a taky jí to dělalo dobře. Bylo o dvě třídy lepší nestarat se o Margaret v hodinách, kdy měla volno, než se o ni nestarat v pracovní době. Cítila se značně nevytížená, Dagmára se postarala úplně o všechno. Jídlo pro Margaret – kaloricky i nutričně přesně vyvážená strava, kterou Dagmára připravovala ze samých čerstvých, zdraví prospěšných ingrediencí, odvážených s přesností na gramy, bylo, rozmixované na kašičku a uzavřené v plastikových nádobkách s označením obsahu a data výroby, naskládané v mrazáku, stačilo ho jen ohřát v mikrovlnce. Když se Margaret dožadovala snídaně a Dagmára zrovna sportovala, směla Markéta vytáhnout krabičku s označením BREKFEST a plastikovou lžičkou Margaret nakrmit. Dagmára ji naučila, jak se to má dělat. Musela Margaret nasadit slintáček – bílou plastikovou zrůdnost, takové koryto zavěšené na krku, do něhož padalo jídlo, které Margaret vyprskla nebo jí vypadlo ze rtů – tedy ne všechno, samozřejmě, ale jeho větší část. V levé ruce musela držet nažehlený damaškový ubrousek (žehlila je

Dagmára, kdo jiný) a tím jí mezi sousty otírat koutky úst. Bylo třeba pokaždé vyčkat, až Margaret všechno jídlo spolkne, a teprve pak se přiblížit k jejím ústům s další lžičkou pokrmu. Když byla připravená, Margaret sama otevřela pusu. Rozhodně jí nesmí stravu cpát mezi sevřené rty, to by se mohla udusit anebo by ji mohla kousnout! Margaretino kousnutí nebolelo – neměla už zuby, a když se před pár lety málem udusila protézou, přestali jí protézu nasazovat –, ale nebylo právě příjemné. (Markéta to jednou vyzkoušela – ne že to prozradíte agentuře! Pod záminkou, že jí dává piškotek namočený v čaji, strčila prst do Margaretiných úst. Vzápětí ucítila, jak se Margaretiny bezzubé čelisti hladově semkly a vlhce, teple ho vcucly do sebe. Byl to tak odporně erotický zážitek, že se už navždy držela z dosahu Margaretiných úst.)

Každopádně: detailní instrukce ohledně krmení klientky, které jí poskytla Dagmára (a po mnoho hodin ji v tom školila), připadaly Markétě naprosto zbytečné. Proboha, copak je krmení druhého lžičkou taková věda? Zvládne to každá mamina a nemusí kvůli tomu vychodit ani čtvrtou základní, jak je to primitivní. Stačí sledovat, jak ten druhý jí. To dá přece rozum. Anebo – to spíš – cit.

Konečně pochopila, v čem tkví Dagmářin problém: chyběl jí cit pro život. Snad měla Aspergera, snad obsedantní poruchu, snad kombinaci obojího, snad ještě něco jiného, něco, o čem Markéta v životě neslyšela. Rozhodně nehodlala Dagmáře stanovit diagnózu, copak je psychiatr? Ale vypadalo to, že Dagmára musí i ty nejjednodušší úkony provádět přesně, efektivně a podle plánu, protože jinak by je nezvládla. I když už popadesáté pekla pravé anglické scones, pekla je podle receptu z kuchařské knihy. I když už podvoutisící krmila Margaret (pracovala v tomhle domě přes dva roky), činila tak s velkým soustředěním, za dodržování všech pravidel. V té své špeluňce, kam se nastěhovala, když pro Markétu uvolnila velkou ložnici, měla pověšený rozvrh dne a do toho často nahlížela, přestože všechny její dny byly už nějaký čas úplně stejné. Dagmára svůj nedostatek talentu pro život nahrazovala úzkostlivou pečlivostí. A měla skvělé výsledky. Právě tak může malíř nahradit talent usilovným studiem řemesla, naučí se odměřovat perspektivu palcem, rozrýsovat si čtvrtky na jemné síťoví, které mu umožní lépe zachytit tvary, využívat zlatý řez a všechny ostatní triky z oboru – a nakonec dokáže vyrábět technicky dokonalé obrazy a skici, kterým nikdo nemůže vytknout nic konkrétního, může jen říct, že „tomu něco chybí“.

Dagmára si usilovnou pílí vybudovala technicky dokonalý život. Zdálo se, že i ona sama tuší, že mu něco chybí. A usilovně budovala dál.

Markétě zbývaly dva měsíce na to, aby se všechno naučila. Aby v tomhle domě všechno zvládla. Jak pečovat o Margaret, jak ji krmit, umývat, česat, převlékat. Kdy vařit „velkou“ večeři – to když, každých čtrnáct dní, přijel Margaretin syn s manželkou na návštěvu, podívat se na matku a díky Dagmářinu vaření se zas jednou pořádně najíst. Jak připravit seznamy všeho, co je potřeba dokoupit, aby to Mr. Alcott mohl objednat. Kam volat, kdyby se Margaret udělalo špatně. (V žádném případě nevolat záchranku, v žádném případě! Veřejné zdravotní služby jsou čím dál tím příšernější, a nějaký doktůrek, nejspíš čerstvý imigrant z Ghany, ji ještě zabije.) Kdy uklízet jako zběsilá – to když, v mnohem delších časových intervalech, přijede Margaretina dcera z Kanady, harpyje povahou i hlasem, která bude šplhat po nábytku a přejíždět nasliněným prstem konzoly záclon a vrchní strany skříní, bude se plazit po podlaze a kontrolovat, jestli je zameteno za nábytkem a pod postelemi, aby je za každé zrnko prachu mohla vyplísnit a nabodnout je na kůl. („Ale na to nemá právo,“ řekla Markéta. „Nejsme služky. A nejsme ani hospodyně. Jsme pečovatelky.“ „Ať páni počká, až přijede Mrs.,“ řekla Dagmára.) Musela zkrátka zvládnout chod tohohle baráku a zvládnout ho na jedničku. Za dva měsíce, 15. května v 8 hodin ráno, odjede Dagmára do Polska na čtrnáctidenní dovolenou. Má z toho trochu strach: ještě nikdy nebyla na dovolené a už osm let nebyla v Polsku, jen slyšela, že je to tam čím dál horší. Radši by dál dělala přesčasy a šetřila si prachy, ale tentokrát tam doopravdy musí. Psala jí sestra. Matka je nemocná. A nevypadá to s ní vůbec dobře.

( 8. )

Margaret byla ta nejpěknější, nejúpravnější stařenka, jakou kdy Markéta viděla zblízka. I nejvoňavější. Dagmára ji dvakrát denně vykoupala, namazala ji vonnými mastičkami (všechno muselo být bio, organické, od těch nejlepších výrobců) a celou ji převlékla. Vysvětlila Markétě, že když sebou tak trochu zavrtí, znamená to, že jí musejí vyměnit plíny. Přebalovala Margaret jako panenku na hraní, jemnými, úspornými, přesně nacvičenými pohyby. Otírala ji vlhčenými kapesníčky a vždycky použila i parfém. Margaretin pokoj nebyl prolezlý tím divným pachem starých lidí, stařeckými hormony, potem a močí, promíseným se zatuchlinou půl století nevětraných skříní, zpuchřelou tkaninou prosáklou zápachem kuliček proti molům a dusivou plísní starých knihoven, modlitebních knih a památníčků, do kterých si za Margaretina mládí dívky určitě ukládaly kytičky konvalinek od nápadníků, zamilovaných chudých mladých mužů, za které se nesměly provdat, protože to bylo „bezperspektivní“.

Margaretin pokoj voněl po heřmánku, který Dagmára každé ráno nasypala do misky (přesně dvě čajové lžičky) a zalila horkou vodou (ohřátou přesně na 85 stupňů). Tenhle výluh pak stál na toaletním stolku, pod velkým zrcadlem, a činil vzduch léčivým. Jinak byl Margaretin pokoj cítit jen čisticími prostředky. Nesmělo to tu zapáchat a taky nezapáchalo. Ať čichala sebesnaživěji, nepřistihla pod touhle provoněnou čistotou ani náznak zatuchlého pachu, který by prozrazoval, že něco není v pořádku, že se někde v rohu pod postelí ukrývá špatně umytý starý nočník nebo že pár sotva viditelných lupínků staré kůže láká roztoče do temných, zapomenutých koutů. Margaretin pokoj, to byla faraonská hrobka, vyzdobená, útulně rozevřená a čekající na tělo, nabalzamované a připravené, bez náznaku pachů života, přestože dosud žilo.

V pokoji, kde Margaret trávila dny, nemělo co zapáchat rozkladem, tlením a starými časy. Všechno tu bylo nové. Na pěkné parketové podlaze (museli jste si sednout na bobek a sáhnout si na ni dlaní, abyste uvěřili, že je to linoleum) byl jenom toaletní stolek obložený šminkami, police na léky a skříň s ložním prádlem a Margaretinými košilkami proloženými sáčky s levandulí.

A samozřejmě televizor, obrovská plazmová obrazovka upevněná na stěně ve výši Margaretiných očí. Obrazovka neustále blikala, překřikovala se hihňavými hlasy a každých pár minut se z ní ozval výbuch smíchu, ve kterém zaniklo všechno ostatní. Běžely na ní samé americké sitcomy a show, které si prý Margaret oblíbila a uklidňovaly ji. Obrazovka křičela tak hlasitě, až z toho

Markétě hučelo v hlavě, a nesměla se vypínat, protože to prý Margaret škodí. V místnosti bylo pořád mírné přítmí, protože při plném denním světle Margaret televizi sledovat nesmí, to by si zkazila zrak.

To iluzi hrobky osvětlené jen plápolajícími pochodněmi ještě vylepšovalo.

„Co celý den dělá?“ ptala se Markéta. Nenaučila se dosud mluvit do zvuků televize, a tak nasadila takové decibely, až jí přeskakoval hlas.

„No… sedí. Tady sedí a kouká. Už vůbec nekřičí. Teď už je zlatíčko!“

Dagmára mluvila tiše, jakýmsi divadelním šepotem. Ona na rozdíl od Markéty do zvuků televize mluvit uměla. Bylo rozumět každému slovu.

„Ona… dřív křičela?“

„No jéje! Každých pět minut něco chtěla. Chtěla své mlíčko. A své hodinky. Každou chvíli mě obvinila, že jsem jí něco ukradla.“ Dagmára vzdechla a pokřižovala se. „Jeden čas mi vyčítala, že jsem jí odlákala otce. Že jsem ho svedla a on kvůli mně opustil její matku.“ Ruka jí znovu zamířila k hrudnímu koši, v tom nacvičeném gestu, které dovedla zrychlit a okleštit, takže teď bylo docela nenápadné, ale neuměla se ho zbavit. „Pak zase chtěla nějakou věc, ani mi nedovedla vysvětlit jakou. Říkala: ‚Natoč gramofon. Chci si pustit tu desku.‘ Já jsem se probírala deskami – to tady ještě byly její věci – a ona křičela, že prý jsem zlodějka. Dvakrát mi dala pěstí. Teď mám křivý nos.“ Dagmára si přejela prstem po dokonalém nose, na jakém by ani ten nejchamtivější plastický chirurg neshledal chybičku. Bylo nemožné si představit, že by Margaret zdvihla ruku z klína, natož s ní někoho udeřila, ale v minulosti mnohých z nás se ukrývají činy, kterým bychom dnes jen těžko uvěřili.

„A pořád by jedla!“ vyjekla Dagmára pobouřeně. „Pořád by se cpala. Zapomněla, že měla snídani, chtěla snídani znova! Probudila se v jednu v noci a chtěla večeři. Prý ji trápím hlady. A to už to s ní bylo lepší. Jak přestala chodit, hned se to zlepšilo. Ráno ji posadím tady do židle, pěkně ji obložím polštářkama, upravím jí opěradlo, jak se jí to líbí, a ona pěkně sedí. Večer ji vyndám, umyju, uložím. Teď už je zlatíčko! Víš, jak jsem si oddechla, když si zlomila kyčel? Předtím nám utíkala. Jednou pán zapomněl zamknout přední dveře – a chytli jsme ji až za hodinu, jak si to štráduje k městečku po silnici. Nechtěla s námi jít. Kopala, škrábala. Prý musí zachraňovat děti.“ Dagmára obrátila oči v sloup, ale nepokřižovala se. Upravila Margaret polštářek a popleskala ji po předloktí. „Teď už je půl roku ohromně roztomilá.“

Markéta konečně pochopila, o čem mluvila ta ženská v agentuře. „Typický Alzheimer, bezproblémový.“ To bude člověk, kterému demence zničila mozek tak, že na svou chorobu úplně zapomněl. Netrápí ho vztek, stud, vzpomínky ani povinnosti. Je pro něj důležité jen, aby neměl hlad a aby seděl v suchu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dům bez zrcadel.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.