Děj a vystupující postavy jsou smyšlené.

Jakákoli podobnost s žijícími nebo reálnými osobami je čistě náhodná.

Anne Jacobs alias Marie Lamballe

CAFÉ ENGEL

Töchter der Hoffnung

Copyright © 2020 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Jacket  design ©buerosued.de

Jacket Illustration © by Ildiko Neeer/Trevillion Images; akg-images/Science Source

Translation © 2021 by Zlata Kufnerová

ISBN  978-80-249-4379-4

SVĚTLANA

Wiesbaden, v květnu 1959

Byl horký den, jeden z oněch časných letních dnů v květnu, který ve městě rozzáří domy i parky. Nyní, kolem deváté hodiny večer, se po Wilhelmstrasse stále ještě procházeli místní lidé i lázeňští hosté, prohlíželi si výlohy drahých obchodů, loudali se pod pučícími platany naproti k parku Warmer Damm nebo seděli u stolků před kavárnami, především před kavárnou Blum, která stojí proti Lázeňskému domu a již několik let je bohatě vybavená; nejenže tam stolky pod markýzami zabírají značnou část chodníku, ale v připojené restauraci lze také obědvat. A v horních poschodích budovy vznikl hotel.

Kavárna Blum připravila kavárnu U Anděla o přední postavení ve městě, o pozici, kterou si udržovala po celá desetiletí. Také dnes večer je v restauraci obsazeno mnoho venkovních stolků, lidé jedí, popíjejí víno nebo ochutnávají čerstvou májovou bowli. Číšníci v černém obleku s bílým ubrouskem přes ruku pobíhají mezi stolky, nově přicházející hosté si musí sednout dovnitř, protože dnes je mnoho stolků rezervovaných. Naproti v Lázeňském domě má totiž koncert primadona Maria Callasová, takže po koncertě se návštěvníci pohrnou do kaváren a restaurací. V kavárně U Anděla je klidněji. Venku sedí jen jeden mladý pár u vína, ti dva jsou zabraní do rozhovoru a jen občas usrknou ze sklenky. Světlana, která dnes vypomáhá, se již dvakrát zeptala, zda si ještě něco přejí, ale oni zřejmě žádné přání nemají.

Uvnitř jsou jen nejbližší přátelé. Heinz Koch a jeho žena Elsa sedí u stolku v rohu a pijí Andělské kapky, drsné víno ze zeťovy vinice. Přidružil se k nim pianista Hubsi Lindner, osamělý starý mládenec, který v kavárně stále ještě hraje třikrát týdně odpoledne, takže se stal takřka členem rodiny. Totéž platí pro Addiho Dobschera, který byl před válkou v divadle slavným basbarytonistou. Bydlí jako dříve v malém podkrovním bytě a snaží se být v domě podle možnosti užitečný. Tento statný bělovlasý muž sotva vypadá na svých pětasedmdesát let, jen ten, kdo ho zná již řadu let, si povšimne, že se pohybuje pomaleji a je poněkud ohnutý. Bydlí sám, protože jeho bývalá velká láska Julie Wemhönerová se přestěhovala do jiného bytu.

„Mám se těch dvou venku ještě jednou zeptat, jestli něco nepotřebují?“ ptá se rozpačitá Světlana Elsy.

Ta zavrtí hlavou.

„Ne, nech je… Jinak by si mohli myslet, že je chceme vyhnat. Pokud později přijdou další hosté, můžeš se jich ještě zeptat, až půjdeš kolem.“

Světlana přikývne a stáhne se do kuchyně, ale Heinz Koch na ni zavolá.

„Přines nám ještě jednu láhev Andělských kapek, Světlano. A posaď se k nám…“

Světlana zaváhá a nejistě se podívá na Elsu. Vztah k tchyni se sice během let upravil, především narození malé Siny, jíž je nyní sedm let, ovlivnilo Elsinu vlídnost, ale opravdová náklonnost to není. Elsa nedokáže stejně jako dříve pochopit, že si její syn August, který přece tolik trpěl v ruském válečném zajetí, vzal za ženu právě Rusku.

„Obsluha by neměla sedět tady u našeho stolu,“ okamžitě zareaguje Elsa. „To na hosty neudělá dobrý dojem.“

Heinz Elsu pohladí po ruce. „Ale co! Než přijdou návštěvníci koncertu z Lázeňského domu, to ještě potrvá dobrou hodinu. Má snad to děvče celou hodinu stát?“

A protože Světlanu pozvou taky Hubsi a Addi, Elsa to radši vzdá.

„Máte pravdu,“ povzdechne si. „Já jsem zkrátka ještě ze staré školy. To tenkrát, ještě když jsem byla mladá a obsluhovala tady – by něco takového moji rodiče nedovolili. To bývala přísnost…“

Addi se usměje a naleje si. „A taky by ti nedali napít vína.“

„Chraň pánbůh. V tom byli rodiče nekompromisní. Po dobu, kdy byla kavárna otevřená, nevypil táta ani kapku alkoholu.“

Světlana přinese z kuchyně láhev a karafu s vodou a usedne ke stolu. Láhev odzátkuje a nalije ostatním. Doma, v jejich malé, ale nádherné secesní vilce, kterou August před rokem koupil, je malá Sina dávno v posteli a August jí pravděpodobně předčítá z její oblíbené knížky. Je od jedné švédské spisovatelky a jmenuje se Pipi Dlouhá punčocha. Sině i Augustovi se moc líbí, zatímco Světlaně připadá poněkud neslušná. Dítě by se přece mělo vychovávat k tomu, aby poslouchalo rodiče, nosilo domů ze školy pěkné známky, bylo řádné, upřímné a pilné. Když se to doma naučí, stane se z něho slušný člověk. Tahle knížka však děti navádí k tomu, aby vyváděly nebezpečné hlouposti. Světlana nechápe, že právě August, který je v mnoha ohledech tak přísný, má tuhle knížku rád a Sině z ní tak často čte. A přitom Sina už umí číst sama. Ono je však příjemné schoulit se v posteli, ležet a poslouchat, jak mu někdo předčítá.

Zatímco se venku nad městem stmívá a v divadle i Lázeňském domě už rozsvítili, Světlana mlčky sedí s ostatními u stolu a naslouchá rozhovorům. V podstatě jde o stále stejná témata. Je to především nová doba, která se tchánovi a tchyni nijak zvlášť nelíbí a s níž mají problémy také oba milí starší pánové.

„Učitelka má červeně nalakované nehty,“ rozčílí se Elsa. „Jen si to představte. Co si o ní ty děti pomyslí?“

Světlana se z povinnosti zatváří pohoršeně, ale myslí si své. Sama si nehty lakuje ráda, v létě dokonce i u nohou. August ji k tomu povzbuzuje, líbí se mu to a někdy jí dokonce lahvičku laku na nehty přinese sám. Ve své advokátní kanceláři slušně vydělává a je pyšný na to, že dokáže rodině financovat bezstarostný život. Jen se Světlaniným synem Mišou, kterému je nyní šestnáct let, to nemají lehké.

„Říká se tomu petticoat,“ prohodí Elsa ironicky. Rozhovor už pokročil. „Ty mladé holky se snad zbláznily. Nosí několik hadrů jeden na druhém, aby jim široká sukně odstávala, a je jim vidět bůhvíkam. A jak vrtí zadkem! Pobuřující. Dřív by takovou zavřeli…“

Sklidí nesouhlas, především Addi je toho názoru, že mladé dívky vypadají čile, a Heinz s ním souhlasí. Teď se bude mluvit o účesu zvaném koňský ohon a o té ohavné hudbě rock’n’roll. V tom je Hubsi Lindner zcela na Elsině straně. Zpěváci jako ten Elvis Presley se nevyrovnají tenorům, jako je Richard Tauber a Enrico Caruso! Je nepochopitelné, že mladí lidé toho chlapíka tak obdivují, a dokonce napodobují jeho účes.

Elsa se přitom podívá na Světlanu, protože Miša taky nosí patku do čela a každý den si ji vždycky zpevní něčím voňavým. Je to hezký chlapec, podobný svému otci, který Světlaně kdysi v táboře popletl hlavu. Děvčata se za ním ohlížejí. Dokončil osmiletou základní školu a začal se učit u Dyckerhoffa, ale brzy odtamtud utekl. Ani u Henkella v Biebrichu se mu nelíbilo. Teď obstarává pochůzky pro Julii Wemhönerovou, ale do žádného učení už nechce.

≈

Venku je už tma, pouliční lampy vrhají na ulice a park jemnou, nažloutlou zář. Osvětlené divadlo neskutečně vykukuje za platany a nad tím na noční obloze září jasná hvězda. Mladý pár chce zaplatit. Světlana k nim přispěchá ven, dostane malé spropitné a poděkuje. Mezitím už lidé ve večerním vycházejí z Lázeňského domu přes ulici – koncert skončil.

„Četla jste, co v  Kurieru napsali o Callasové?“ zeptá se mladý muž. „Prý tygřice. Naprosto nevypočitatelná. Nikdy se předem neví, zda večer bude zpívat, nebo odřekne.“

Světlana se zdvořile usměje. Žena jako Maria Callasová si takové ztřeštěnosti může dovolit – je tak slavná, že se jí všechno odpustí. Světlana si myslí, že je tahle žena špatným příkladem. Právě velká umělkyně by se neměla chovat jako tygřice, ale vystupovat skromněji.

„Ty vstupenky pro nás byly rozhodně příliš drahé,“ prohodí mladý muž. „Proto tu radši pijeme to vaše vynikající víno! Vyřiďte panu Perrierovi, že jsme nadšení!“

„Mnohokrát děkuji. To ho potěší…“

Světlana ještě chvíli postojí venku v naději, že se ke stolkům nějací hosté posadí, ale všechny návštěvníky koncertu odchytí jako obvykle kavárna Blum, která je přímo proti Lázeňskému domu.

Uvnitř si toho fiaska už povšimli – nebylo ostatně nečekané. Při akcích konaných v Lázeňském domě drží kavárna U Anděla ty nejhorší karty. K nim proto častěji přicházejí návštěvníci divadla, které stojí hned naproti.

„Dříve takoví umělci jako Callasová přicházeli po koncertu k nám do kavárny U Anděla,“ podotkne Heinz Koch mrzutě. „Protože se tu cítili příjemně. Velikáni divadelního světa tu viseli na stěnách. Gründgens a Tilla Durieuxová…“

A protože je Hilda s Jeanem-Jacquesem a dvojčaty právě na návštěvě příbuzných ve Francii, bezstarostně pokračuje: „Ta rekonstrukce atmosféru kavárny zničila. Umělecká atmosféra je pryč. Tyhle velkéokenní tabule a světlé stěny – to všechno působí chladně a neútulně, proto sem už velcí pěvci a herci nechodí…“

Elsa sklíčeně přitaká a Hubsi dodá, že pěvci ze Státního divadla nepřicházejí ani o přestávce, když mají zkoušku.

„Všichni chodí k  Blumovi,“ povzdechne si Elsa. „Tam dostanou kompletní menu za dvě marky padesát, s polévkou a dezertem. Jenže Blum má taky restauraci, kuchaře a opravdovou kuchyni…“

Jak kdysi jásali, když se kavárna U Krále musela zavřít, protože vedlejší přízemní stavbu zbourali a proluku uzavřeli. Tenkrát Kochovi věřili, že se té obtížné konkurence konečně zbavili. Byl to však fatální omyl. Vedle kavárny U Krále mohli po celá ta léta výborně existovat, především díky mnoha akcím na jejich malém jevišti. Tam vystupovali vynikající lidé! Kabaretiéři a umělci slova jako Heinz Erhardt a Werner Finck k nim přicházeli, což zprostředkoval Wilhelm. Mladí hudebníci z frankfurtské vysoké školy a wiesbadenské konzervatoře. Taky ten nebo onen herec ze Státního divadla tu míval večer sólo vystoupení. Mezitím však kulturní život ve Wiesbadenu rozkvetl, zajímavé nabídky jsou na mnoha dalších místech, a tak své obecenstvo ztratili.

„Takové, jaké to bývalo, to už nikdy nebude,“ povzdechne si Elsa smutně. „Ty nejlepší časy kavárny U Anděla jsme my dva zažili spolu, Heinzi. A za to jsem Pánu vděčná.“

Položí si mu hlavu na rameno a on ji hladí po šedivých kadeřavých vlasech. Světlana je dojatá. Na podzim to bude čtyřicet let od jejich svatby – je to štěstí, když se dva lidé po tak dlouhé době mají stále ještě rádi. Hilda už má na oslavu toho výročí velké plány, o nichž se rodiče za žádnou cenu nesmějí dozvědět, protože to má být překvapení. Chystá plavbu parníkem po Rýnu do Eltville, se sektem a uměleckou produkcí na palubě…

„Možná přijde na sklenku vína Fritz Bogner s několika kolegy,“ utěšuje ji Addi, jemuž je Elsy líto. Světlana však zavrtí hlavou. Fritz Bogner se teď kolegů straní. Dokonce i po premiérách, kdy se všichni rozhodnou společně oslavovat, prý hned odejde domů. Údajně proto, aby Luisa s oběma děvčátky, osmiletou Marion a pětiletou Petrou, nebyla dlouho sama.

„Jestli chceš, Světlano, můžeš udělat vyúčtování a jet domů,“ navrhne Elsa. „Pokud opravdu ještě přijdou hosté, obsloužím je sama. A řekni Augustovi, zda by se mohl postarat o tu nepříjemnou záležitost s městským úřadem…“

Světlana přikývne a jde do kuchyně odložit bílou zástěrku a vzít si kabát. Má zlost na tchyni, která Augustovi opět ukládá práci. Což se Elsa Kochová nechlubila, že se o účetnictví, daně a vůbec o obchodní záležitosti týkající se kavárny postará sama? Protože Heinz Koch byl kompetentní spíš pro lidské a umělecké problémy. Teď se Elsa při každé maličkosti ptá na radu Augusta, a navíc chce, aby pro ni psal dopisy. Protože prý dopis, který má v záhlaví „August Koch, advokát“, je mnohem působivější.

Na vyúčtování stačí jen chvilka, a tak Světlana ještě rychle umyje sklenky po mladém páru, utře si ruce a vyjde ven. Je vlahá noc, na sametově tmavé obloze svítí hvězdy, automobilový provoz na široké Wilhelmstrasse ochabl. Divadlo je temné, jen ve druhém poschodí je namodralé nouzové osvětlení. Naproti v kavárně Blum plápolají pestrá světla, rozvěsili tam lampiony a na stolcích stojí malé lampičky. Protože už nejezdí auta, hovor a smích hostů doléhá až do kavárny U Anděla. Světlana vyloví z kabelky klíčky od auta, které parkuje docela blízko. Už dva roky pyšně vlastní Volkswagen Brouka, ten vůz jí August koupil, aby pozdě večer nemusela jezdit domů na Biebricher Landstrasse autobusem.

Právě když otevřela dveře u řidiče, projíždí kolem ní houkající vůz, a tak se vyděšeně přitiskne k blatníku. „Nejezdi domů! Přivezli jsme dárky!“ ozve se mužský hlas. To je přece Jean-Jacques!

Auto zastaví přímo před kavárnou U Anděla. Otevřou se dveře a z vnitřního těsného prostoru vystupují navrátilci z dovolené ve Francii. Hilda si upravuje bílou lněnou sukni, kterou má naprosto pomačkanou, Frank trochu kulhá a chce mít okamžitě svůj kufr, zatímco Andimu činí potíže vysoukat své dlouhé nohy ze zadního sedadla. Dvojčatům je už dvanáct let a vyvíjejí se rozdílně. Zatímco Frank je střední postavy a poněkud při těle, Andi poslední dobou rychle vyrostl. A už je o půl hlavy vyšší než jeho otec.

Světlana dveře svého vozu opět zavře a přispěchá, aby pomohla odnášet zavazadla do domu. Mezitím vyšli z kavárny taky rodiče. Addi popadne cestovní brašny, zatímco Hubsi odnese dovnitř velkou pokojovou květinu. Jak tohle monstrum vůbec nacpali do auta, je pro Světlanu záhadou. Jenže se tvrdí, že vnitřní prostor Brouka je gumový a lze jej roztáhnout podle potřeby.

Chmurná nálada v kavárně U Anděla rázem mizí. Všichni rodinku objímají a líbají, ven se vynesou lampy, sklenky a láhve vína. Jean-Jacques přinese košík, do něhož mu jeho matka sbalila pamlsky z domova, a nyní je třeba postavit vedle sebe dva stolky, aby si mohli přisednout všichni.

„Pas de vin pour les enfants,“ zavolá Jean-Jacques a potěší ho protest synů, který dokládá, že si během těch několika dní trochu osvěžili francouzštinu.

„ Nous ne sommes plus… my už nejsme děti!“ vykřikne pobouřeně Frank. „ Grand-mère nám pořád dávala víno!“

„Pro mě a za mě… mošt!“ rozhodne Elsa. „Tady jsem grand-mère já, aby bylo jasno!“

Začne být hlučno jako vždycky, když jsou Jean-Jacques a synové pohromadě. Připíjí se na šťastný návrat. Vyjeli dnes časně zrána a cestou si udělali jen dva „pikniky“. Jean-Jacques rozdá sušenou šunku, černé olivy, kozí sýr a francouzské bagety, Hilda vypráví o okouzlující Céline, které je již jedenáct let a má za ušima. Frank a Andi zaprotestují, ale zdá se, že to malá sestřenka s oběma chlapci taky umí.

„Já nechápu, že se Pierrot a Jean-Jacques dřív tak často hádali,“ prohlásí Hilda. „Ti dva spolu většinu času trávili na vinicích a večer vedli odborné rozhovory.“

„To je tvá zásluha, mon chou,“ namítne něžně Jean-Jacques. „Tys přece všechny zkrotila. A máma tě má ráda.“

Je veselo, sklenky cinkají. Addi si notuje starou píseň, Heinz a Hubsi přizvukují, Hilda zpívá o oktávu výš. Vzadu z kavárny Blum už první hosté odcházejí, zatímco tady v kavárně U Anděla právě začalo být opravdu příjemně. Rozbalují se dárky: půvabné sáčky se suchými květy levandule, které se mohou vkládat mezi prádlo, sladké pečivo od  grand-mère. Vinné sklenky a samozřejmě červené víno ze švagrova statku. Sušená šunka, kterou chce Jean-Jacques nabízet svým hostům v Eltville.

„Obstarala mi ji Simone,“ vysvětlí. „Koupila ji u jednoho známého.“

Simone, mladší sestra jeho švagrové Chantal, se mezitím provdala a žije s manželem v Marseille. Ostatně bývá velmi často na návštěvě u sestry, což – jak se domnívá Hilda – vůbec nevrhá dobré světlo na její manželství.

„Zato si udělala oko u mých synů,“ usměje se Hilda. „Bude to špatné, tati. Simone dala Frankovi a Andimu gramofonové desky.“

Dvojčata jsou od Vánoc pyšnými vlastníky gramofonu. Od té doby Elsa občas zaklepe násadou koštěte v pokoji na strop, protože se v domě bohužel všechno rozléhá.

„Ale snad ne to příšerné vytí,“ povzdechne si děda Heinz. „Vždyť to je jen rušivý kravál, žádná hudba!“

„To je fantastický, dědo,“ tvrdí Frank. „Senza fláky!“

„Nemůžeš se vyjadřovat jako normální člověk?“ pokárá syna Hilda. „Když mluvíš s dědou…“

Nedomluví, protože ji Jean-Jacques uchopí za ruku. „Nezvoní telefon?“

Všichni rázem ztichnou a naslouchají. Samozřejmě, uvnitř v kavárně zvoní telefon. Hilda se vrhne k otočným dveřím a zatlačí do křídla, aby zvonění stihla.

„To je určitě August,“ poznamená Světlana. „Má starost, protože ještě nejsem doma…“

Vzápětí se objeví Hilda opět před kavárnou. S vážnou tváří. „Pro tebe…,“ sdělí Světlaně.

„Už běžím.“

Když spolu projdou otočnými dveřmi a jsou samy, Hilda ji vezme kolem ramen. „Aby ses nelekla – je to policie. Něco s Mišou…“

„Proboha…,“ špitne Světlana rozčileně. „Je snad…“

Náhle si vzpomene na ten ošklivý případ ve škole ve Sverdlovsku. Když před ní malý Miša ležel v bezvědomí a nekonečně dlouho museli čekat na sanitku.

Chvějící se rukou uchopí sluchátko. „Haló? Tady Světlana Kochová.“

„Vy jste babička Michaela Kocha?“ zeptá se drsný mužský hlas.

„Ne, matka. Co se stalo? Prosím vás, řekněte mi, co se mému synovi stalo…“

„Jen klid. Váš syn je tady na strážnici. Bylo by dobré, kdybyste si ho mohla odvést…“

HILDA

Hilda samozřejmě nenechá Světlanu, aby jela na strážnici ve Friedrichstrasse sama. Taky Jean-Jacques se nabídl, že švagrovou doprovodí, ale Hilda namítla, že by měl raději uložit dvojčata do postele a pomoct matce při úklidu kavárny. A on se na to zatvářil jako nižší šarže, srazil paty a zasalutoval.

„Aye, aye, Sir!“

Rodiče a Addi se dali do smíchu. Takové hlouposti Jean-Jacques dělá vždy, když je rozjařený. A to je ostatně každý večer od chvíle, kdy vyrábí vlastní víno. Hilda má dokonce obavy o jeho játra. Ale on se jí vždycky jen vysměje. U něho doma prý dostávaly už děti své „vin rouge“ s trochou vody a staří sedávali večer u vína před domem. Je to prý zdravé a odhání to bakterie.

Na strážnici je přijme štíhlý šedovlasý úředník s káravým pohledem. Hilda cítí, jak Světlana trpí, a má zlost na toho nafoukaného chlapa, který nejdříve zdlouhavě kontroluje jejich doklady.

„Ten chlapec potřebuje pevnou ruku, paní Kochová,“ dozví se Světlana. „Jistě nechcete, aby se dostal na šikmou plochu, že?“

Hilda musí vynaložit všechny síly, aby mlčela. Právě ubohé Světlaně musí takhle domlouvat. Švagrová má o svého milovaného a rozmazleného Mišu i tak spoustu starostí. A pan rozumbrada pokračuje: „Pokud na svého chlapce nestačíte, můžeme vám doporučit odpovídající zařízení. Tam ty kluky naučí kázni a pořádku. To jim jedině prospěje!“

Světlana zbledne a Hilda vybuchne.

„Máte snad na mysli ty tábory, které byly dříve po celém Německu?“ zeptá se uštěpačně.

Úředníkova reakce je prudká, zrudne mu krk, který se nadouvá nad límcem, a změří si Hildu tak vztekle, jako by byla dlouho hledaným zločincem.

„Ty časy jsou pryč, mladá paní,“ zafuní. „Ale ani dnes nemůže uškodit, když se takoví nevychovanci poučí.“

Světlana ji škube za rukáv. Má strach, že by ten policista mohl ze vzteku zavřít Mišu přes noc do cely.

„Co vlastně provedl?“ chce vědět Hilda, která se nenechá jen tak snadno zastrašit.

Dozvědí se, že se Miša spolu se třemi kamarády v opilosti vykoupal v jednom ze zřídel před Lázeňským domem. A to přesně ve chvíli, kdy tam policie prováděla kontroly kvůli koncertu Callasové.

„Panebože!“ povzdechne si Hilda.

Protože už nechce úředníka dál popouzet, musí zadržet smích. Muž nyní vstane a pokyne jim, aby ho následovaly. Jdou dlouhou ošklivou chodbou, policista pak otevře dveře, za nimiž je malá místnost s dřevěnou lavicí a vestavěnou skříní. Miša sedí schoulený na lavici. Když se dveře otevřou, zvedne hlavu a svraští čelo.

„Není to tak zlý…,“ mumlá. „Jen trocha mokré vody. Byla to… jenom psina…“

Světlana se na svého miláčka vrhne, objímá ho, naříká, že má mokrý oděv a určitě se nachladil.

„Ach Mišo… co to vyvádíš… Děláš matce starosti… takové hlouposti… tomu panu policistovi se omluv!“

Miša je šťastný, že se odsud dostane, jak se zdá. Policistovi skutečně řekne, že ho to mrzí, a pak jde nejistým krokem vedle matky ven. Ale aby ho ještě vedla za ruku, to mu připadá příliš.

„To je dobrý, mami… Můžu jít sám…“

Když nastupují do auta, Světlana má v očích slzy. Miša zaleze na zadní sedadlo a šíří kolem sebe nepříjemný pach alkoholu. Hilda sedí vpředu vedle Světlany a snaží se zklidnit situaci. „To je přece jen klukovina, Světlano, nic kriminálního. August na to bude mít stejný názor.“

Když však vystoupí před kavárnou U Anděla, nemá pocit, že se něco vyřídilo. Miša se na ni podívá zkroušeně, Světlana poděkuje a stále ještě nemá daleko k slzám.

V kavárně je už tma, rodiče odešli do svého bytu. Když jde po schodech nahoru, zaslechne televizor, u něhož sedí táta.

„Přejeme našim divákům dobrou noc…“

To už je tak pozdě! Teď ještě zazní národní hymna a pak bude na obrazovce už jen „sněžit“. Matka tu „svítící bednu“ poté vypne a otec poslušně odejde do postele. Hilda je náhle k smrti unavená. Jízda z jižní Francie do Wiesbadenu byla dlouhá a namáhavá. Dvojčata na zadním sedadle vyváděla a hádala se. Jeanu-Jacquesovi chvílemi ruply nervy a zařval, když vůz před nimi jel příliš pomalu, a tak se Hilda po celou dobu snažila udržovat příjemnou náladu. A k tomu to horko – ne, teď chce už jen do postele. V předsíni jejich bytu se musí prodírat mezi kufry a brašnami, které tam její mužští klidně nechali stát.

Jean-Jacques už chrápe v jejich ložnici, jen v pokoji dvojčat se ještě svítí. Vzrušený Frank vyhlédne pootevřenými dveřemi a chce vědět, co je s Mišou.

„Půjde do vězení?“

„Ne. Samozřejmě že ne. Proč ještě nespíte? Ráno musíte brzy vstávat do školy!“

Podlaha v pokoji je pokrytá gramofonovými deskami. Samé nejnovější americké hity. Zítra si bude táta stěžovat na hluk a máma s ním samozřejmě bude souhlasit.

„Babička šíleně vyváděla,“ postěžuje si Andi. „Museli jsme se důkladně vykoupat, protože jsme prý špinaví. A umýt si vlasy!“

Ani jeden z nich moc nestojí o důkladné mytí. Ráno si trochu cáknou na obličej a na ruce, vyčistí si zuby. Už řadu let ani jeden z chlapců ještě nevlezl do vany dobrovolně. Světlana ji utěšila, že by se to mohlo brzy změnit. Miša se prý teď koupe tak často, že si August stěžuje na velkou spotřebu vody. K tomu používá silně vonící mýdlo, které jim poslala jedna přítelkyně ze Sverdlovsku, a musí se už dokonce i holit.

Ještě jsou nevinní, Hildo,“ prohodila Světlana s úsměvem. Jakmile se začnou často mýt, bude v tom dívka.

„Ale co je teď s Mišou? Pověz nám, mami!“

Hilda prohlásí, že musí nejdřív uklidit gramofonové desky, poté si sedne k Andimu na okraj postele a vypráví.

„No jo, policajti si rádi hrajou na honěnou,“ prohodí Frank.

Hilda si to myslí taky, ale to její nezletilí synové nemusí vědět. Místo toho jim nařídí zhasnout a spát.

„Zítra v sedm se musí vstávat!“

„Dneska,“ opraví ji Andi coby pyšný majitel náramkových hodinek. „Je právě půlnoc.“

Ještě pusu na dobrou noc, pak se oba stočí do klubíčka pod přikrývkou a Hilda zhasne lampu na nočním stolku. Pro oba samozřejmě není lehké se přizpůsobit, protože ve Francii se sedí dlouho do noci před domem s přáteli a sousedy, a taky obchody jsou otevřené mnohem déle. Není to jako tady ve Wiesbadenu, kde jsou v půl sedmé chodníky pusté.

Hilda závidí manželovi, který tvrdě spí, jen občas mlaskne. Sama ani při té únavě nedokáže usnout, v posteli se obrací, důkladně se přikryje, ale pak zase přikrývku odsune, protože je jí moc teplo.

Tam dole v jižní Francii to byly bezstarostné dny. Tu sluncem hýčkanou krajinu si teď oblíbila, zná místa, kde se lze v čisťounké vodě říček koupat, dozvěděla se, které vinice jsou Perrierových a které sousedů, skamarádila se taky se žlutohnědým psem ze statku. Ještě nerozumí všemu, co příbuzní říkají, protože oni navíc mluví příliš rychle. Ale většinu už chápe. Sama mluví a oni jí rozumějí. Se Simone, která tam byla řadu dní na návštěvě, mluvila německy, protože švagrová Jeana-Jacquese se začala němčinu učit.

Víš, v Marseille přicházejí do našeho bistra lidé ze všech zemí, takže nemůže škodit, když člověk mluví taky anglicky a německy…, řekla jí Simone.

Nejlíp si rozuměla s Pierrotovou ženou Chantal. Je to milá, rezervovaná osoba a líbí se jí Hildina energická povaha. Vařily spolu a přitom si povídaly o všem možném. Hilda se tak dozvěděla, že se bratři dříve neustále hádali. Ale od té doby, co se po otcově smrti vyřídilo dědictví, spolu vycházejí velice dobře. Pierrot tvrdí, že otec měl raději Jeana-Jacquese než jeho. A to ho trápilo. Máma si zase víc potrpěla na Pierrota, což taky nebylo dobré, svěřila jí Chantal.

Hilda o tom přemýšlela a rozhodla se, že žádnému ze svých synů nebude dávat přednost. Každý je sice jiný, ale přesto je každý z nich její milované dítě. Frank toho hodně napovídá, ale ve škole má jen průměrné známky, zatímco Andi je spíš tichý, rád čte, a teď – podle názoru třídního učitele – by byl na gymnáziu. Andi však nechtěl za žádnou cenu chodit do jiné školy než bratr, a tak ho s Frankem přihlásili na reálku.

Hilda konečně najde správnou polohu k spánku, už byl taky nejvyšší čas, vždyť zvon v kostele na Tržním náměstí právě bil dvakrát. Přesto je hezké být zase doma… Zítra musí zvládnout prádlo z dovolené a pak chce dole v kavárně…

Ale to už spí a zdá se jí o obrovské kupě košil, kalhot a kabátů; trčí z ní modré a bílé ponožky, a úplně nahoře zahlédne Elsin šedivý králičí kožich, jenž na ni volá jako živý: Vyper mě. Ale nesmíš mě namočit!

Ráno ji Jean-Jacques probudí svým nádherným něžným způsobem, přičemž má dnes poněkud naspěch. Milostná předehra už není tak dlouhá jako o dovolené, ale ona si přesto jeho vášeň užije. Když dojde na věc, je její nejmilejší stále ještě tak divoký a nespoutaný, jak to má ráda. Přitom si musí přiznat, že na tom má svůj podíl taky sama. Když pak oba leží vyčerpaní a uspokojení vedle sebe, ona mrkne na hodiny na nočním stolku a zjistí, že je teprve půl šesté.

„Nedá se nic dělat,“ povzdechne si Jean-Jacques a odhodí přikrývku stranou. „Musím vstát. Objednal jsem dělníky, ma colombe. Il faut que je travaille…“

Přirozeně. V jeho vinici vyrostl plevel a je třeba podvázat mladé výhonky. Krásné společné dny dovolené jsou tytam – opět nastává normální manželský život, což znamená: Ona se stará o kavárnu, zatímco Jean-Jacques tráví čas na svém malém vinohradě. Tak to bývá od jara do pozdního podzimu, předloni sklízeli poslední révu dokonce až v prosinci. Na ledové víno. S výsledkem však Jean-Jacques nebyl příliš spokojený. Což ho ovšem neodradí, aby to nezkusil znovu.

Hilda vstane, oblékne si župan a uvaří kávu. Chlapec s pečivem tu už byl, ona prostře stůl na snídani, posadí se k prvnímu šálku kávy, zatímco on se ještě v koupelně holí. Ví to, protože si při holení vždycky píská písničku o  petite galère.

Při snídani mu chce povědět o Mišově nejnovějším provinění, ale on sotva poslouchá, protože je v myšlenkách už opět na svých vinicích. Na talířek si dá marmeládu, housku rozláme na malé kousky, které v ní namáčí a dává do úst. K tomu černou kávu. Snídaně je pro něj jen krátká, nemilá záležitost – náležitou déjeuner si dá až později s dělníky. Šunku a sýr z domova si už zabalil.

„ Adieu, ma petite Ilde… Přivez mi v sobotu garçons, d’accord ? Můžou se hodně naučit…“

Pevné objetí a dlouhý polibek. Chce totiž přes víkend zůstat v Eltville a dvojčata mu mají při práci pomáhat. Jean-Jacques se opravdu snaží vychovat ze synů nadšené vinaře. Dosud ovšem jen s nevalným úspěchem. Frank tvrdou práci na vinici nenávidí a nijak se tím netají; Andi se mlčky podřizuje, nechce tátu zranit, ale zájem o vinařství má minimální. Jeho vášeň se momentálně zaměřuje na astronomii, z knihovny si o ní vypůjčil celý stoh knížek.

Hilda se podívá z okna v obývacím pokoji, jak její milovaný odjíždí ve své červené goélettě. Tu malou dodávku si koupil s pomocí přátel ve Francii, odolný vůz vhodný do terénu, na nějž je spolehnutí. Aspoň to tvrdí.

I po kávě se Hilda cítí unavená. Na hodinách je čtvrt na sedm, ještě by si mohla půlhodinku zdřímnout, jenže na dveře obývacího pokoje někdo zaklepe – je to matka Elsa, notorické ranní ptáče. Pravděpodobně viděla Jeana-Jacquese odjíždět, a tak si myslí, že je Hilda vzhůru a ochotná se bavit.

„Propána, vy jste ještě nic nevybalili!“ vykřikne, když uvidí v předsíni kufry a brašny.

Hilda si odpustí zlostnou otázku, kdy to asi měla udělat? Místo toho matce nabídne šálek kávy.

„Jen půl, dole už jsem jednu měla.“

Elsa přisedne ke stolu vedle Hildy a samozřejmě ji zajímá, jak dopadla ta záležitost večer.

„To je hrozné,“ vzdychne, když vyslechne celý příběh, a spráskne ruce. „Chudák August! Takového spratka si pověsil na krk! Proč ho musel za každou cenu adoptovat?“

„Mně je líto především Světlany,“ namítne Hilda. „Ta má o Mišu velké obavy.“

„K tomu má taky pořádný důvod,“ prohodí bezcitně Elsa. „Je v konvici ještě káva? Doušek bych si ještě dala…“

Hilda už po x-té poslouchá, že byl Mišův otec nesvědomitý člověk, takže ten chlapec nemohl vyrůstat ve slušné rodině. A to se pak musí někde projevit.

„A co je jinak nového?“ pokusí se Hilda odvést řeč jinam. „Myslím, co se týká kavárny.“

Elsa pokrčí rameny. Všechno je prý při starém, bohužel málo hostů, ale alespoň jednou pořádně uklidili, vyleštili zrcadla, vyzdobili okna a Addi nově natřel venkovní stolky.

„Ty slunečníky přes zimu nějak vybledly, ale myslím, že jednu sezonu ještě vydrží.“

Hilda má jiný názor. Myslí na dvě pestré markýzy, jaké mají naproti u  Bluma. Tam jsou hosté pod osmi markýzami a sedí na moderních křesílkách s měkkými polštářky. Alma Knaussová, která se v kavárně U Anděla občas objeví, si ale postěžovala, že ta křesílka venku u  Bluma při každém pohybu nepříjemně vržou. Což ji však neodradí, aby tam často s přáteli a známými večeřela.

„Markýzu? Co tě to napadlo?“ rozčílí se Elsa. „Kde na to máme vzít peníze?“

Hildě nezbude než opět vysvětlovat, že se musí investovat, aby se udrželi, ale matka jí hned naservíruje, že ty velké peníze, které před osmi lety investovali, připravily kavárnu U Anděla o atmosféru umělecké kavárny. Jen proto k nim nyní skoro žádní hosté nechodí.

Hildu už nebaví vést stále stejný boj. Jen poznamená, že je nutné myslet na budoucnost a neohlížet se dozadu. Pestrá markýza a nové venkovní židle jsou nyní nevyhnutelnou investicí.

„Ještě počkejme, Hildo,“ navrhne Elsa a nalije si zbytek z kávové konvice. „Nejdřív musí August vyřídit tu nepříjemnou věc s městským úřadem.“

„Jakou?“

Prý přišel jistý dopis. Ne, Elsa ho už nemá, ihned jej předala Augustovi, aby se o to postaral.

„Chtějí, abychom nechali zkontrolovat statiku domu. Kvůli možnému poškození za války. Protože vpravo od nás všechno vybombardovali, chápeš?“

Ano, to Hilda chápe. Dobře si vzpomíná na tu chvíli, kdy s matkou běžela troskami a obě plakaly štěstím, protože jejich dům pořád ještě stál.

„Pokud se zjistí nějaké závady, musíme je nechat opravit. Protože by se mohla zřítit stěna a ohrozit kolemjdoucí.“

To se před časem skutečně stalo, ale naštěstí to nikoho nezabilo. No jo – kavárna U Anděla stojí přímo u frekventované ulice a narůstající provoz domu nesvědčí. Když jede kolem vůz s těžkým nákladem, v Hildině bytě se chvěje stůl v obývacím pokoji a sklenky v příborníku tiše cinkají.

„August to musí odmítnout, ostatně se ani neví, jaké náklady by to znamenalo. Mohlo by to jít do tisíců…,“ míní Elsa.

„Pokud se ten dům opravdu poškodil, něco udělat musíme, mami,“ namítne Hilda.

Elsu to rozčílí. To je přece naprostý nesmysl. „Tenhle dům tady stojí už přes sto let na svých základech pevný jako skála,“ rozhorlí se. „Bydleli tu moji rodiče, já jsem tu vyrostla a taky ty se svými bratry…“

„Jenže dřív nepadaly bomby, mami…“

„Ne, ne – August to už zařídí!“ brání se Elsa. „Takové nesmyslné výdaje si nemůžeme dovolit, Hildo!“

„No dobře. Mysleme tedy nejdřív na markýzu a nové židle venku…“

Elsa se však proti dceřinu obratnému šachovému tahu brání. Na nějaké renovace nejsou momentálně peníze, měli by být rádi, že kavárna U Anděla není v červených číslech.

Hilda si vzdychne, protože se nedostala ani o krok dál. Naštěstí je načase probudit dvojčata, a matka jim už jde připravit svačinu do školy.

„Já hned vezmu dolů prádlo,“ oznámí. „Aby měli co na sebe!“

Od loňského roku jsou pyšnými vlastníky pračky, která dostala místo ve sklepní prádelně. Používá se však jen pro barevné prádlo; bílé košile, ubrusy, ubrousky a ručníky Elsa vyváří jako dřív ve velkém kotli. Později se ta voda vylije do kbelíku, vyperou se v ní ponožky a nakonec se s ní vytřou schody do sklepa.

Když reptající chlapci odejdou do školy, má Hilda konečně čas vybalit zbytek kufrů a trochu poklidit v bytě. Andi si v jednom kufru ukryl sáček s kamínky a říčními mušličkami. Je to nadšený sběratel všeho možného. Do svého šatníku si ukládá dřevěné krabičky od doutníků, které na boku vždycky pečlivě popíše.

Minerály, léto 1958, Neuville, dole u řeky nebo: Mušle a mrtvý rak říční, léto 1958, Neuville, dole u řeky.

Ve Frankově kufru najde krabičku cigaret Gauloises, kterou si strčí do kapsy zástěry. Takže se tedy tajně kouří. To musí bezpodmínečně oznámit Jeanu-Jacquesovi.

V kavárně dnes obsluhuje Luisa, Hilda sejde dolů až v půl jedenácté. To se v kavárně objeví i Heinz a dá si snídani. Už na schodišti Hilda slyší, že se dole někdo rozčiluje.

„Ta smetana má nějakou pachuť!“

„Ach, to si vůbec neumím představit…“

„Tak ji ochutnejte!“

„Nic nepozoruju…“

„Tak si ten dort snězte sama!“

To si tak hlasitě stěžuje Alma Knaussová. Hilda rychle seběhne po posledních schodech a přijde ještě v pravý čas, aby věrnou zákaznici pozdravila.

„Ach Hilda!“ vykřikne Alma. „Už jste se vrátili z dovolené? Jižní Francii mám taky ještě na programu. Provence, kde se to dříve hemžilo trubadúry… To je kolébka evropské literatury…“

Z toho Hilda u své tchyně sotva něco zpozorovala, ale nadšeně přikyvuje a bájí o slunci, čistých řekách, dobrých vínech a malebných domech z přírodního kamene. Pak Almě vysvětlí, že je jí ta věc s dortem velice trapná a káva je samozřejmě na účet kavárny.

„Někdy se to může stát,“ přizná Alma Knaussová blahosklonně a pokyne Else, která stojí s kamennou tváří u vitríny na moučníky.

Když Knaussová konečně odejde, Hilda se ujistí, že v kavárně žádní hosté nejsou, a pak spustí.

„Mami, ty dva dorty tady stály, ještě než jsme odjeli na dovolenou!“

Luisa zaraženě mlčí. Elsa namítne, že přece o nic nejde, vždyť za drahé peníze koupili chladicí vitrínu. Ona – jako každý týden – upekla tři nové dorty a dala je do vitríny, ale nemohla přenést přes srdce, aby ty staré vyhodila.

„Mami, už jsem ti stokrát říkala, že se ty staré nesmí prodávat. Chceš k nám snad přivolat zdravotní kontrolu?“

Teď se Elsa rozzlobí. Ve válce pekli koláče z kukuřičné mouky a sušených vajec. Za to byli všichni vděční a nikdo ani nemukl. Dnes jsou však lidi tak nehorázní, že chtějí jen to nejlepší z nejlepšího, a co není dost dobré, se zkrátka vyhodí.

„Je to hřích! Ta smetana není kyselá, jen trochu drsná. To se přece ještě dá jíst!“

Luisa vyjde rychle ven, aby vyměnila na stolcích popelníky, a Elsa se vyzývavě podívá na Heinze. Měl by k tomu taky něco říct, vždyť kdysi slíbil, že bude stát vždycky při ní. Heinz však ví, že plést se do hádek svých ženských se moc nehodí, a tak jen pokrčí rameny a sedne si na své místo.

„Možná se to dá jíst, mami, ale už se to nedá prodávat! Copak to nechápeš?“

Elsa to samozřejmě ví, ale v tu chvíli to není ochotná přiznat. Hilda jde mlčky k vitríně, vyjme dorty a odnese je do kuchyně. Prstem otře kousek šlehačky a olízne ji. Kyselá. A jak!

Otevře ledničku a kontroluje potraviny, které v ní jsou. Smetana je v pořádku, ale musí se brzy použít, marmeládu vytřídí, protože některá už plesniví. Máslo lze ještě jeden den použít. Do vajec bohužel nemůže nahlédnout. Šunka, sýr a salám na snídaně už taky nejsou nejčerstvější.

„Co mám dělat, když hosté nepřicházejí?“ namítne Elsa s rukama v bok. „Přece nemůžu všechno vyhodit.“

„Když budeš hostům nabízet staré věci, bude kavárna co nevidět úplně prázdná!“

„Tak si dělej, co chceš!“ rozčílí se Elsa a zamíří k manželovi, aby přišla na jiné myšlenky.

Hilda rezignovaně zavře dveře ledničky a odhodí sklenku plesnivé marmelády do odpadků. Matčiny dorty dříve bývaly velice žádané, ale mezitím už vyšly z módy. U  Bossonga mají ananasové dortíky s hořkou čokoládou, pomerančové dortíky s likérem nebo angreštové dorty s bezé. Taky dorty s vaječným koňakem nebo marcipánem. Máslový krém s mandlemi. Vitríny na moučníky jsou u  Bluma i  Bossonga přeplněné dobrotami, které ještě před několika lety představovaly trestuhodný luxus.

Musíme sehnat nové recepty na dorty, přemýšlí Hilda. To je možná řešení. Budeme-li mít nejlepší dorty ve Wiesbadenu, hosté budou opět přicházet.

LUISA

Hlučné řinčení, poté křik několika hlasů. Luisa, která v kuchyni krájí chleba, se zděšeně zastaví. Ach bože, snad to není ta krásná křišťálová váza, kterou jí dala Světlana k narozeninám.

V obývacím pokoji stojí dvě zděšené dívenky. Osmiletá Marion si drží dlaň na ústech a Petra, pětiletá malá divoška, ukazuje prstem na střepiny na podlaze.

„To jsme neudělaly my, mami!“

Luisa si zhluboka povzdechne. Takže přece jen! Ach, měla dát ty květiny do té staré keramické vázy!

„To udělal táta!“

Zamračená se podívá na Petru, která už zase poskakuje kolem, až jí narudlé světlé copy lítají kolem hlavy. Narudlá kštice s tvářičkou plnou pih a zelenýma očima. Jak se mohla v jejich rodině objevit, si nedovedou vysvětlit.

„Neměla bys podvádět, Petro!“

„Říká pravdu,“ ozve se smutně Fritz. „Sám jsem tu vázu shodil, když jsem sahal pro kávovou konvici. Je mi to moc líto. Koupím ti novou, miláčku.“

„Ale ne,“ odmítne Luisa okamžitě s úsměvem, protože se Fritz tváří zkroušeně. „Máme přece dost váz, Fritzi. Nevyčítej si to, ostatně střepy přinášejí štěstí!“

Odběhne do kuchyně pro lopatku a smeták, ale pak se opět rozzlobí, protože Marion ve své horlivosti začala střepy sbírat holýma rukama.

„Nech toho, Marion, pořežeš se!“

Fritz se poněkud nešikovně pokusí jí pomoct, ale vzápětí toho zase nechá. Musí si chránit ruce, především prsty levé ruky, které potřebuje při hře na housle.

„Kdybychom tu hezkou vázu rozbily my, tak by ses, mami, zlobila,“ ozve se prostořece Marion.

„Tátovi přece nemůže nadávat,“ namítne její sestra.

Luisa si pospíší, během několika minut jsou střepiny v odpadkovém koši a mokrá skvrna na podlaze je utřená. Květiny, které Fritz včera přinesl z koncertu, už jsou v jiné váze – a všechno je v pořádku.

V jejich bytě je poněkud těsno. Stůl v obývacím pokoji neslouží jen jako jídelní stůl: Marion na něm také píše domácí úkoly, Luisa čistí zeleninu, večer na něm hrají Člověče, nezlob se a musí tam taky žehlit prádlo. Tady ve čtvrti Bergkirchen bydlí už řadu let, protože tu je výhodné nájemné a divadlo, v jehož orchestru Fritz hraje, odtud není daleko. Naproti ve dvoupokojovém bytě dřív bydlela Světlana s malým Mišou, ale po svatbě s Augustem Kochem se odstěhovala. Nová rodina si nejdříve pronajala byt v Serobenstrasse, ale před rokem se přestěhovala do nádherné staré vily na Biebricher Landstrasse. Luisa jim to nezávidí, Světlaně a Augustovi ten hezký dům naopak přeje. Sama koneckonců nemá důvod si stěžovat na osud. Jsou šťastná rodina, mají dvě zdravé a nadané dívky a Fritz hraje v orchestru první housle. S tím, co si navíc Luisa přivydělá v kavárně U Anděla, by si mohli dovolit větší byt – ale oni každý ušetřený fenik ukládají na spořitelní knížku. Fritzovým velkým snem je mít jednoho dne domek v zeleni. Někde v Taunusu, jejich vysněný domov by neměl být příliš daleko od Wiesbadenu, ale přece jen mezi loukami a lesy. Někdy o víkendu jezdívají do Taunusu, aby si prohlédli domky, které jsou na prodej. Velké úspory stále ještě nemají, museli by si vzít vysokou půjčku, aby si mohli koupit takovou usedlost, ale toho se oba bojí. Raději ještě chtějí pár let šetřit.

„Teď už musíme jít, mami!“

Marion je svědomitá žákyně. Na svůj věk je velká, má tmavé vlasy jako Luisa a husté obočí. Podobně jako její otec je zdrženlivá, někdy dokonce ostýchavá. Chodí do druhé třídy, je velice horlivá a sešity má v naprostém pořádku. Pokud se dopustí chyby, dá se do pláče, vytrhne list a začne znovu. Luisa to pokládá za přehnané, ale Marion je v tomto ohledu tvrdohlavá.

Fritz má ještě do začátku zkoušek čas, odveze tedy později Petru do kavárny, kde má dnes Luisa službu. Matka s dcerou si musí vzít kabát a deštník, protože hezké májové počasí je totam. V ulicích studeně mrholí a nahoře v šedých mracích sedí dešťová víla a svou konví lidi kropí. Pestré obrázky té zlé dešťové víly jsou v jedné z knížek, z nichž Fritz dívenkám dříve předčítal. Petra ten obrázek už nesčetněkrát pastelkami překreslila. Bohužel však nejen do bloku, ale taky na Luisin bílý ubrus…

Luisa doprovází svou starší dceru do školy každý den, protože se obává, aby Marion při přecházení ulice nevběhla pod auto. U školních dveří už čeká na kamarádku malá baculatá Sina. Také ona má kabátek a bílá stužka, kterou jí Světlana uvázala do tmavých vlasů, se v tom dešti posunula. Holčičky se něžně obejmou, při čemž jim poněkud brání tvrdé kožené školní brašny, a pak se ruku v ruce rozběhnou po schodech nahoru. Luisa se za nimi dívá a musí se smát. Jak je hezké, že si ty dvě tak dobře rozumějí! Sama kdysi na otcově panství neměla žádnou kamarádku, a proto bývala tak často smutná. Zato tam byli psi, kočky, slepice a husy, s nimiž se jako dítě kamarádila. A samozřejmě taky koně! Výjezdy do širé pusté krajiny dosud patří k jejím nejkrásnějším vzpomínkám. Ano, Fritz má pravdu. Pro dívenky by bylo mnohem hezčí bydlet ve volné přírodě než v těsném tmavém městském bytě.

V kavárně, jak se zdá, vládne napětí. Hilda pobíhá v kuchyni, teta Elsa otírá prach ze skříně a parapetů, které zaprášené vůbec nejsou. Luisa dostane za úkol dát před vchod hadr, aby hosté nenanesli dovnitř tolik špíny. Sotva to udělá, z kuchyně přijde Hilda, kterou to rozčílí.

„Jak to vypadá? Jsme kavárna, nebo nějaké sklepní doupě? Luiso, hned to zase odnes!“

Ach jo! Dnešní dopoledne musí strávit mezi dvěma ohni. Přitom doufala, že se spor mezi Hildou a tetou Elsou už uklidnil. Kdyby byli v kavárně alespoň hosté, musely by se ty dvě krotit, zatím je však kavárna prázdná. A v tomhle počasí ani není divu. Luisa si zajde do kuchyně pro bílou zástěrku a čepeček.

„Kdybychom měli markýzu, stolky a židle venku by teď byly suché,“ poznamená Hilda tak hlasitě, že to musí Elsa uvnitř slyšet.

„Mít peněz jako želez, mohli bychom si pořídit zlaté židle!“ ozve se vzápětí zlostně.

Hilda se podívá na Luisu pohledem, který říká: Slyšela jsi, jaké pitomosti vykládá?

Luisa pokrčí bezmocně rameny a pospíší si, aby dala na stolky vázy s květinami. Po chvíli se objeví strýček Heinz s novinami pod paží a s ustaraným pohledem upřeným na svou Elsu.

„Dobré jitro všem… To je ale ohavné počasí,“ pozdraví se zdrženlivým úsměvem.

„Já jsem si ho neobjednala!“ odsekne nevlídně Elsa.

Luisa odběhne, aby přinesla strýci snídani. Kávu, housky, máslo, marmeládu, dva plátky šunky. Sotva postaví podnos na stůl, z kuchyně přijde Elsa a postaví mu pod nos talířek se šlehačkovým dortem.

„Už ne, Elso,“ brání se strýc. „Už to je třetí den…“

„Jen se tak netvař, Heinzi. Ten dort se přece musí sníst.“

„Ale nemusím ho sníst zrovna já. Můj žlučník se brání, matko.“

Elsa zlostně zafuní a odnese dort zpátky do kuchyně. Luisa už tuší, co se teď stane.

„Pár kousků dortu ti zabalím, Luiso. Fritz je tak hubený, ten to snese. A děvčatům budou taky chutnat…“

„Dík, teto Luiso…“

Pokud tím zachrání rodinný mír, stojí za to se obětovat. Naštěstí právě přicházejí do kavárny dva hosté: Sigmar Kummer z  Tagblattu a Greta Weilerová, která pravidelně recenzuje operní představení. Zanechají za sebou mokré stopy na podlaze, složí deštníky a mokré pláště pověsí na věšák.

„Nádherné dobré jitro,“ přivítá je strýc Heinz a gestem ruky je pozve na volné židle u svého stolku. Ti dva však chtějí být raději sami. Přátelsky ho pozdraví, zeptají se, jak se mu daří, a posadí se k oknu. Luisa přinese dvakrát snídani se šunkou a vejcem, vyslechne, že jí to dnes prý mimořádně sluší a kdeže je ta okouzlující malá rusovláska.

„Manžel Petru už brzy přiveze…“

A vtom se skutečně pohnou otočné dveře. Petra do dřeva tlačí ze všech sil, a protože se jí to líbí, proběhne dvakrát dokola, než vejde do kavárny. Tam se zastaví a vykřikne: „Mami, venku leje jako z konve!“

Podaří se jí rozesmát oba novináře a taky strýc Heinz se usměje, jen teta Elsa, která právě čistí vitrínu na moučníky, nehne ani brvou. Luisa svlékne Petře mokrý anorak a dívenka se hned poté rozběhne k malému pódiu vzadu a vyšplhá se na otočnou stoličku u klavíru.

„Zeptala ses, jestli smíš hrát na klavír?“ volá na ni Luisa. Malá však už otevřela kryt klávesnice. Plstěný pás chránící klávesy odhodí na podlahu a natáhne krk k tetě Else.

„Smím, teto Elso?“

Elsa mlčí. Dnes je vůči šarmu své praneteře imunní. Zato strýc Heinz je vždy a kdykoli ochotný malou umělkyni podpořit.

„Jen hraj, mé dítě. Ale raději ne moc hlasitě…“

Petra odhodí dozadu copy, které jí překážejí, a ručky položí na klávesnici. Bez not hraje dvojhlasně jednu dětskou písničku, jen tak nazpaměť. Luisa je stále znovu ohromená, jak je pro tu dívenku snadné zapamatovat si melodie a tóny. Fritz ve svém omezeném volném čase učí obě dcerky hrát na housle, ale Petra svou starší sestru za pouhý rok předčila. Od chvíle, kdy malá objevila v kavárně U Anděla klavír, je po něm jako posedlá a touží učit se na něj hrát. Fritz s tím naprosto souhlasí, dceřino hudební nadání ho těší. Pro klavír však v jejich malém bytě není místo, a kromě toho je pořízení takového hudebního nástroje velice drahé. Něco takového je třeba si dobře rozmyslet.

Postranním vchodem přichází do kavárny Addi Dobscher, popřeje všem dobré jitro a zastaví se, aby si mladou pianistku poslechl. Je vidět, že právě vstal, pomyslí si Luisa. No ovšem, Addi stárne. Dříve po domě pobíhal už v šest hodin, pracoval ve sklepě, obrušoval schody, lakoval zábradlí nebo v kůlně opravoval dvojčatům kola. Teď už několik měsíců spí ráno déle než strýc Heinz, který byl vždycky velký spáč.

„Holčičko,“ usměje se směrem k Petře, „mám ti něco ukázat?“

Addi je Petřin největší obdivovatel. „Tohle dítě je fenomén,“ prohodí jako obvykle. „Velice nadaná a taky velká osobnost.“

Postaví se vedle Petry u klavíru a ukáže jí různé akordy, jimiž lze provázet melodii. Jí se vždycky nepodaří svými malými prstíky zachytit všechny tóny, ale chápe, co má Addi na mysli. A protože je to tak vzrušující a tak krásně se to poslouchá, zkusí i jiné akordy, takové, které uchu tolik neladí, protože jsou atonální a jdou člověku na nervy. Ti dva novináři musí mluvit hodně hlasitě, aby si rozuměli, Sigmar Kummer se mračí a pravé ucho si dokonce ucpal rukou. Úsměv Gerdy Weilerové jaksi strnul.

Hilda, která právě přišla z kuchyně, se podrážděně podívá směrem ke klavíru.

„To nejde, Addi!“ vykřikne. „Nechte toho!“

„Okamžitě přestaň, Petro,“ ozve se téměř současně Elsa. „Naše hosty to ruší!“

Elsa a Hilda se na sebe podívají. Ani jedné se nelíbí, že mají náhle stejný názor, a tak Hilda opět zmizí v kuchyni a pole působnosti přenechá Else. Luisa zajde rychle ke klavíru, a protože dcera odmlouvá a nechce poslechnout, energicky jí ruce z kláves odtáhne a zavře kryt.

„Ale já nechci přestat!“ brání se malá. „Já chci hrát!“

„Posaď se tamhle ke stolu a nakresli obrázek!“ přikáže jí Luisa, které je tento výstup velice trapný.

„Nééé!“

„Jinak půjdeš okamžitě domů!“

Holčička se oběma rukama křečovitě drží klavírní stoličky, je rudá v obličeji, má opravdový záchvat vzdorovitosti. Addi stojí vedle zuřícího dítěte bezmocně a oba novináři, jimž je to trapné, odhlédnou stranou. Luisa dcerku konečně odtrhne od stoličky a odnese ji do kuchyně. Tam malá dál křičí tak, že je to slyšet až venku na Wilhelmstrasse.

Hilda, která právě míchá těsto, se na ječící děvče krátce podívá, otře si ruce do utěrky a otevře dveře na dvůr.

„Běž ven a tam se vybreč,“ řekne klidně. „Až budeš hotová, tak se vrať. Jasný?“

Když Hilda něco takového pronese, je jasné, že to myslí vážně. Petra má před energickou tetou respekt. Nechce zůstat sama na dvoře, ale taky se neodváží Hildě odporovat. A pak se dveře do kuchyně zavřou, na dvoře vzlétají do výšky vyděšení vrabci, kteří se dítěte lekli. Sklíčená Luisa se zaposlouchá u kuchyňských dveří, ale na dvoře je nyní klid.

Hilda pokračuje v přípravě těsta, míchá je a spojuje s našlehaným sněhem z bílků. Mlčí. Luisa se provinile vrátí do kavárny, kde Addi zavrtí nevěřícně hlavou a opět zakryje klávesy plstěným chráničem.

„Já vás nechápu,“ utrousí zlostně a jde ven.

Sigmar Kummer a Gerda Weilerová chtějí platit. Venku už přestalo pršet, na Wilhelmstrasse občas dokonce zasvitne slunce, v němž se zablesknou okna projíždějících aut.

Luisa je v koncích s nervy. Takhle se Petra ještě nikdy nechovala, jenže to děvče je tvrdohlavé, taky doma často odmlouvá. Jen vůči otci je hodná a poslušná. Půjde-li to tak dál, nemůže ji brát s sebou do kavárny. Pak ale neví, jak by tu mohla pracovat.

„Takhle to nejde, Luiso,“ ozve se teta Elsa, jakmile se kavárna opět vyprázdní. „Kdyby se moje Hilda jako dítě takhle chovala, dostala by pořádnej výprask.“

Strýc Heinz se zamračí, ale mlčí. Ani Luisa na to nereaguje. Příčí se jí dceru bít, nanejvýš pohlavek, ale nic víc.

„Tahle vzpurnost se z ní musí vyhnat,“ neodpustí si ještě Elsa. „Jinak si tě bude vodit na provázku.“

Poté musí ztichnout, protože přicházejí noví hosté. Jsou to mladí hudebníci, které právě přijali do orchestru; zřejmě mají přestávku během zkoušky. Heinze Kocha pozdraví přátelským pokynutím hlavy a posadí se u okna. Luisa si poznamená třikrát kávu, dva ananasové dortíky a jednou chlebíček se šunkou a okurkou. No prosím, dnes dopoledne už přišlo pět hostů, a taky počasí se zlepšilo. Na chodníku před kavárnou slunce jiskří v kalužích; za půl hodiny mohou vynést stolky a židle ven.

V kuchyni Hilda připravuje objednávku a Petra jí smí pomáhat. Náhle se proměnila v poslušné dítě, opatrně dá šálky na podnos a přidá lžičky, dvě dezertní vidličky a k tomu jeden příbor. Hilda se na Luisu pobaveně podívá a vezme z ledničky šunku a kyselé okurky. Když Luisa vyjde s podnosem k hudebníkům, dcerka ji s kreslicím blokem a pastelkami následuje a sedne si ke stolku vedle vitríny na moučníky. Luise se uleví, ale tváří se, jako by si dcery ani nevšimla. Nyní ji pochválit by bylo předčasné. Místo toho přisedne k strýci Heinzovi a tetě Else, kteří si právě taky dopřáli ananasový dortík. Tím novým moučníkem však příliš nadšení nejsou. Heinzovi se nedaří rozpůlit vidličkou plátek ananasu; Elsa zase zavrtí hlavou a zahuhlá: „Je to moc sladké!“ Zato tři hudebníci si pochutnávají a bez zábran se baví o interních záležitostech. Zprvu naříkají na „vrtoch“ správce divadla, který chce pořád uvádět jen Wagnerovy opery, pak pomlouvají dirigenta.

„Ten Kaufmann přece nemůže řídit žádný orchestr. A druhé housle hrají takový šunt…“

Strýc Heinz zvládl svůj dortík a poslední drobky spláchne třetím šálkem kávy. Teta Elsa si dá raději heřmánkový čaj, protože příliš mnoho kávy a k tomu rozčilování jejímu žaludku neprospívá. Hudebníci si objednají třikrát pivo, a když jim je Luisa přinese, zjistí, že ti pomlouvači už dospěli až k svým milým kolegům.

„Ten Bartosch s červeným nosem,“ rozčiluje se jeden. „Viděli jste, že má vedle sebe pořád láhev piva?“

„Kdo maže, ten jede…,“ zažertuje další.

„V tom orchestru je vůbec spousta třesoucích se dědků. Chtějí tam dřepět až do penze, ale hudebně už nic neznamenají.“

„Tak na zdraví,“ řekne Luisa, čímž má na mysli to pivo. Hudebníci jen přikývnou a žvaní dál.

„Ten malý, co hraje druhé housle, ten s tím jedním okem… Že někoho takového ještě tahají s sebou…“

„Jo, ty myslíš Fritze Bognera… Ale to je příjemný chlapík… Ten mi zpočátku hodně pomohl…“

„No dobře, dobře. Ale vždyť on už skoro nevidí… má zranění z války… dřív hrál první housle, ale pak už to dál nešlo…“

„To je fakt… toho by měli opravdu vyřadit. Ničím nepřispívá. Může hrát nanejvýš v lázeňském orchestru…“

Luisa to vyslechla bez dechu… a ani tetě Else a strýci Heinzovi ten rozhovor neunikl. Je to pravda? Fritz už nehraje první housle, nýbrž druhé? Luisa se neodváží vzhlédnout ze strachu před rozčilenými pohledy strýce a tety. Samozřejmě, už dávno si všimla, že Fritz vidí hůř než dříve. Ale že by to s ním bylo tak špatné, ji vůbec nenapadlo…

Rozhovor tří mladých mužů náhle přeruší hněvivý dětský hlásek. „Tak tohle nesmíte!“ vykřikne Petra a vyskočí ze židle, přičemž jí spadne ze stolu kreslicí blok s tužkami.

Hudebníci se na dítě zaraženě ohlédnou.

„Cos to říkala, malá?“ zeptá se jeden z nich pobaveně.

Petra se nehne z místa. Je tak rozzlobená, že se dá málem do pláče.

„Nesmíte takhle mluvit o mém tátovi,“ opakuje. „Můj táta hraje na housle líp než vy všichni dohromady. Tak!“

Na muže, kteří mluvili o jejím tatínkovi tak ošklivě, se dívá vyzývavě.

„Copak?“ zeptá se jeden z těch tří a je opravdu zaražený. „Ty jsi snad… dcera Fritze Bognera?“

Petra je tak rozčilená, že už ani nemůže mluvit. Ale přikývne. Dokonce třikrát za sebou.

„No tohle,“ zahuhlá dotyčný a zaraženě se podívá na kamarády.

„To nás samozřejmě mrzí,“ přidá se druhý. „Tvého tátu jsme nechtěli urazit.“

Malá mlčí. Stále ještě nehybně stojí a na hudebníky se dívá vyčítavě.

„Tak jo,“ ozve se jeden rozpačitě. „Už musíme naproti na zkoušku. Haló, slečno, rádi bychom zaplatili.“

Mají nesmírně naspěch, aby z kavárny rychle zmizeli, že ani nechtějí vrátit drobné. Rychle se obléknou a zatlačí do otočných dveří, aby byli co nejdříve na ulici.

„To je k nevíře,“ rozhořčí se teta Elsa. „Tahle uličnice nám ještě vyžene z kavárny poslední hosty!“

Luisa ji ignoruje. Rozběhne se k své plačící dcerce, aby ji objala a uklidnila.

„Oni samozřejmě lhali,“ šeptá jí něžně do ouška. „Táta je nejlepší houslista v celém orchestru, poklade. To přece víš…“

Dítě se tolik rozvzlyká, že se celé až chvěje.

„Ne, Elso,“ ozve se naproti u stolku strýc Heinz. „Já s tebou nesouhlasím. Ta malá měla pravdu. Je obdivuhodné, jak odvážně svého otce hájila. Opravdu velkolepé.“

MIŠA

Chvíli klimbal, nedokázal se rozhodnout, zda ještě pobude v posteli, či vstane a půjde do koupelny. Nakonec se lenivě zvedne, protože potřebuje naléhavě močit, překročí své šaty, které včera večer nedbale pohodil na zem, a přejde předsíní naproti do koupelny. Koupelna je tady ve vile báječná; jeho adoptivní otec ji nechal přestavět, než se sem nastěhovali. Jemně žluté kachlíky s černým spárováním, vana, dvě umyvadla, a co je nejlepší: sprcha. Přesně taková, jakou mají Amíci. Zatáhne záclonu, otočí kohoutkem a nechá na sebe stříkat teplou vodu. Prostě úžasné!

Když se utírá, veškerá únava zmizí. Hodiny, které August zavěsil nade dveře, ukazují půl jednou. Sakra, už tak pozdě! V jednu přijde domů z kanceláře August, aby se všichni naobědvali, a o půl třetí opět nasedne do auta. Tak je to každý den a taky v sobotu. Jeho adoptivní otec je totiž velký pracant a člověk, podle něhož se dají řídit hodiny. V neděli se jezdí na výlet, to pak Miša sedí vzadu v autě a nudí se. Většinou si musí s rodiči prohlédnout nějaké kostely nebo muzea nebo – což je ještě horší – se jdou projít.

Kriticky se podívá do nástěnného zrcadla nad umyvadlem a zjistí, že mu na bradě opět vyrostlo pár černých vousů. Hrůza. Kdyby měl aspoň pořádné vousy, jenže tohle je jen směšné. Kromě toho má na horním rtu uher, ale ještě není zralý, možná jej bude moct vymáčknout až zítra. Do té doby se ještě zvětší. Uf! Použije Augustovo holicí náčiní. Učeše se a prsty si upraví vlasy. Pak nanese gel, aby účes držel. Se svými vlasy je spokojený, přirozené vlny drží tak, jak chce. Taky svaly na pažích mu posílily. Jen tak samy od sebe, on nikdy netrénoval s činkami ani necvičil s jiným nářadím, jak to dělají někteří jeho kamarádi. Zdědil to po otci. Po svém pravém otci, kterého nikdy nepoznal.

Když přeběhne nahý po chodbě do svého pokoje, ucítí to. Máma už zase vaří po rusku. Nenávidí ty taštičky, které tak ráda dělá s různou náplní. Jsou strašně mastné, a kromě toho on má rád maso bez toho mazlavého těsta. Pořádnou kotletu nebo chutnou vepřovou pečeni! Jenže tak ona vaří jen v neděli.

Ve svém pokoji má značný nepořádek. Musí ze země posbírat gramofonové desky s ostatními věcmi a hodit na gauč, protože zítra přijde uklízečka a bude vysávat koberec. Už rok bydlí v prostoru, který je stejně velký jako dvoupokojový byt ve čtvrti Bergkirchen, kde dříve bydlel se svou matkou. Kromě postele, šatníku a psacího stolu tu má sedací soupravu, tedy pohovku, stolek a dvě křesla, a u zdí police na knihy. Přitom většinu knížek, které mu tam August dal, nikdy nečetl. Miša není z těch, kteří dobrovolně otevřou knihu, to přenechá své mladší sestře Sině. Sám je šťastný, že má školu za sebou, chce ven do života, pohybovat se ve větru svobody a něco zažít. Psací stůl je v jeho pokoji jediné místo, kde je pečlivě uklizeno. Protože k němu se Miša už celé měsíce neposadil.

Oblékne si džíny, jimž August říká „kalhoty s cvočky“, k tomu bílou košili a pletený pulovr bez rukávů. Džíny staré lidi rozčilují, protože nejsou tak široké jako normální pánské kalhoty, nýbrž těsně přiléhají.

V jednu se objeví v jídelně a přisedne u stolu k Augustovi a Sině. Matka právě nese z kuchyně mísu plnou blinů. Miša si všimne, jak je ráda, že dnes přišel přesně. Včera měla spoustu řečí, protože se objevil o pár minut později. Nejvýš o čtvrt hodiny.

„Vyspalý?“ zeptá se adoptivní otec August, aniž se na něj podívá.

Máma mu tedy pověděla, že včera večer přišel domů pozdě, a proto vstal teprve teď.

„Ujde to…,“ zamumlá a sáhne po karafě. „Chceš jablečnou šťávu?“

August pochopí, že je to jen pokus odvést pozornost, ale přesto mu přisune sklenici. Miša nalije také matce a Sině, pak si trochu kápne do vlastní sklenice. Jablečnou šťávu totiž zrovna nemusí.

Matka rozdělí bliny, k nimž je zeleninový salát. Zatímco jedí, máma vypráví, co jí řekl zelinář na trhu, že sousedka chodí s nosem nahoru a nikdy nepozdraví a že Fritz Bogner ztrácí zrak a už nemůže hrát v orchestru. Poslední zpráva Mišu vyděsí, protože Fritze a Luisu má rád. Dříve ho Fritz učil hrát na housle, ale teď Miša už dlouho necvičí. Na housle, které mu máma tenkrát koupila, teď hraje Marion, starší dcera Fritze a Luisy, a taky jediná a nejlepší kamarádka jeho sestry Siny.

„Jaké to dnes bylo ve škole, Sino?“ zeptá se August dcery.

Ta důkladně dokouše a popotáhne. Nos má z nějakého důvodu stále ucpaný.

„Bylo to moc prima, tati,“ odpoví velmi vážně vysokým dětským hláskem. „Psali jsme diktát a pak jsme hovořili o fontánách a horkých pramenech. Ve Wiesbadenu je hodně horkých pramenů, proto k nám přicházejí nemocní lidi. Koupou se ve vodě a taky ji pijí. Z toho se pak uzdraví.“

Sina bude jednou zcela určitě učitelkou. Už dnes má dlouhé výklady a vyjadřuje se jako dospělá. Ve třídě je premiantka, jen v tělocviku je špatná. Příští rok možná jednu třídu přeskočí. Taky nyní ji August velice pochválí a je vidět, jak ji to potěšilo, protože zrudla v obličeji. Hezká jeho sestra není ani trochu. Má kulatou tvář a silný nos, čelo nízké, vlasy hladce učesané a spletené do dvou copů. Máma té chudince většinou uváže do vlasů bílou stužku, která vypadá jako veliký motýl.

Když jsou u zákusku a on doufá, že bude moct konečně zmizet, August mu oznámí: „Po jídle spolu půjdeme do pracovny, Michaeli!“

Máma se opět zatváří ustaraně, taky Sina se na něj podívá soucitně – to mu tak ještě scházelo. Především máma mu leze na nervy s tím svým neustálým bědováním, že prý musí být rozumný a vyučit se, aby měl nějaké povolání. Stát se dobrým člověkem. Nikdy nepochopil, co tím vlastně myslí. To je jen žvást, který si přivezla z Ruska. Nikdo se nemůže stát „dobrým člověkem“. Dobrý buď je, nebo není. A on není.

August vstane a poděkuje mámě za dobré jídlo. To dělá každý den a máma jako vždycky na to: „Ach, dneska se mi to moc nepovedlo, vlastně jsem chtěla…“

August shovívavě zakroutí hlavou. „Buď tak hodná a přines mi tam naproti kávu, Světlano,“ požádá s úsměvem a políbí ji na tvář.

Oba pořád ještě vrkají a cicmají se, třebaže jsou manželé už takovou dobu. Mišovi to připadá trapné. Láska je přece pro mladé lidi, jenže Augustovi bude příští rok už čtyřicet a jeho mámě je šestatřicet. Dřív byla štíhlá a moc hezká, teď ale ztloustla a vypadá… no, zkrátka jako manželka. Má trvalou na krátce ostříhaných vlasech, a pokud pracuje v kuchyni, nosí pestrou zástěru. Vaří každý den. Když obsluhuje v kavárně U Anděla, ohřeje jídlo, které uvařila večer předtím.

Ještě stačí sníst druhou porci vanilkového pudinku s malinovou šťávou, ale pak musí jít za Augustem do jeho pracovny. Tam si sedne před velký psací stůl na otočnou stoličku, zatímco August se usadí na druhé straně stolu, do své pohodlné, kůží vypolstrované otočné židle.

„Vezmeme to zkrátka, Michaeli,“ začne a upraví si brýle. „Myslím, že ani ty nejsi šťastný z toho, jak momentálně maříš čas, že?

S tím musí Miša souhlasit. Taky má v úmyslu začít se svým životem něco rozumného. Ale až později… Někdy…

„Copak nechceš jednou stát na vlastních nohou? Mít vlastní byt, dobrou práci, auto…“

To poslední chce rozhodně. Ale bohužel je ještě příliš mladý na řidičský průkaz. Skútr značky Vespa by mu stačil. Světlemodrý, s náhradním kolem a sedlem.

„Jasně…,“ zamumlá.

„Pak je právě čas si takovou budoucnost začít budovat. Kamarádi v tvém věku jsou o dva učňovské roky před tebou, Michaeli. Ale ty to přesto můžeš zvládnout, když se tentokrát budeš snažit…“

Stará písnička! Proč se musí vyučit? Je tisíc jiných možností, jak se dají vydělat peníze. Ještě má po krk Dyckerhoffa, kde celý den prostál v zaprášené hale. A u Henckela musel vymývat láhve. Co se u toho má člověk naučit? Má se z něho stát snad umývač?

„Mluvil jsem s Julií Wemhönerovou,“ pokračuje August a naléhavě se na něj podívá přes okraj brýlí. „Víš, koho myslím, ne?“

Jasně že to ví. Ta Wemhönerová dřív bydlela v domě u Kochů, oni ji za války ukrývali, protože je Židovka, a Hitler by ji jinak strčil do plynu nebo něco podobného. Mezitím si ve Wiesbadenu vybudovala tři obchody a je hezky bohatá. Augustův bratr Wilhelm Koch s ní něco má. Kdykoli je ve Wiesbadenu, vždycky ji navštíví. Miša má Wilhelma rád. Je úplně jiný než August. Nedbá tak na pořádek a vůbec je s ním sranda. Wilhelm Koch je herec, momentálně působí v jednom hamburském divadle, ale dělá taky kabaret. Jednou měl večer v kavárně U Anděla, Miša tam byl a od té chvíle se chtěl stát hercem. Wilhelm ale říkal, že si herec moc nevydělá, a tak se rozhodl, že si vybere jiné povolání.

„Ale… ale ta paní Wemhönerová přece prodává šaty pro ženy,“ namítne skepticky.

„Má taky jeden obchod s pánskou módou. V Langgasse. Tam by tě přijala jako učně. Vedoucí toho obchodu pan Alberti by tě předtím rád poznal a projednal s tebou některé podrobnosti…“

Doprčic – teď má v háji odpoledne, které chtěl strávit s kamarády v Reisingerově parku. Přesně ve tři hodiny se má představit v tom obchodě, protože v tu dobu tam bude taky paní Wemhönerová.

„Dostanu skútr Vespa, když začnu jako učeň? Do Langgasse je to přece dost daleko…“

Rozesmálo to Augusta? Krátce mu cuklo ve tváři, ale vzápětí opět zvážněl.

„Můžeš jezdit na kole, Michaeli. A v den, kdy tvá matka bude vypomáhat v kavárně, tě vezme s sebou autem…“

Matka právě vchází a nese Augustovi šálek kávy s mlékem a cukrem. Na podšálek přidala dvě sušenky a všechno postavila před Augusta na psací stůl.

„Už jste se vy dva domluvili?“ zeptá se a s nadějí se na Mišu usměje.

Ten rozpačitě hledí stranou. Nelíbí se mu, že nikdy nesplní matčino očekávání. Jenže ono to prostě nejde. Něco mu v tom vadí. Nedovolí, aby se stal hodným, pilným učněm. A navíc dobrým člověkem. Taky z tohohle učení uteče. Nebo tam možná vůbec nenastoupí.

„Snad jo…,“ odpoví na matčinu otázku. A aby se odtud konečně dostal, dodá: „Jdu se převléknout.“

„Obleč se slušně, Mišo!“ zavolá za ním matka. „Žádné džíny a koženou bundu. Vezmi si ten šedý oblek a čistou košili…“

Ještě tohle. Jasně, do obchodu s pánskou módou musí přijít elegantní, vyšňořený a vyžehlený s kravatou a ve vyleštěných botách. Ne, z toho nic nebude. Tomu panu Albertimu radši hned předvede, že s učněm Michaelem Kochem by se jen rozčiloval, a že bude proto lepší ho vůbec nepřijmout.

Přesto si vezme oblek, ale bez kravaty. Boty mu matka samozřejmě už vyleštila, s tím se nedá nic dělat. Kromě toho musela být někdy v noci v jeho pokoji, protože krabička cigaret, kterou měl v kapse bundy, zmizela i se zápalkami. Ale on ještě má peníze; včera u ní vyžebral deset marek.

U domovních dveří ho matka ještě v poslední chvíli zarazí a zavolá zpátky.

„Ještě se mi ukaž, Mišo. Knoflíček u košile si zapni. Je to tak lepší. A chovej se zdvořile, prosím tě. Taky skromně. Od paní Wemhönerové je velice milé, že tě chce přijmout.“

Musí vyčkat, až mu matka upraví límec košile a oklepe kalhoty, protože na nich visel nějaký žmolek.

„Nechceš radši počkat? Můžeš pak zajet do města s Augustem.“

„Ne, mami, já si vezmu kolo. Vždyť August přece říkal, že mám jezdit na kole.“

Konečně ho propustí. Miša horlivě šlape do pedálů, cítí vítr a užívá si rychlou jízdu. Na rohu Rheinstrasse a Wilhelmstrasse zastaví před Engelovým obchodem s doutníky, odstaví kolo do stojanu a vejde do obchodu. Paní Engelová si ho prohlíží s lehkým údivem, že dnes přichází tak slušně oblečený. Jeho kamarád Gerd, s nímž se nedávno koupal v lázeňském zřídle, stojí vzadu a musí vázat cenovky na nové ořezávače doutníků, což je pěkná otrava. Přeje mu to. Gerd a Jochen tehdy včas zmizeli; jen jeho policie načapala.

„Krabičku cigaret Lux Filter a zápalky. Pro otce,“ požádá.

Žena mu cigarety dá, aniž se na otce zeptá, vždyť August tu v obchodě nikdy nebyl. Protože nekouří. Gerd jí však řekl, že Mišův otec je kuřák. Dnes je kamarád zamlklý, na Mišův pozdrav jen pokývne a rychle z podlahy zvedne cenovku, která mu upadla. Asi se s někým pohádal.

Mišovi zbývá ještě hodina, a tak se rozhodne, že zajede do Reisingerova parku a lehne si na chvilku na slunce. Bude to smůla, pokud mu na obleku zůstanou skvrny od trávy, jenže on stejně nechce udělat dobrý dojem. V parku bohužel nikdo z kamarádů není, jen pár školáků a skupina dívek, které si ho se zájmem prohlížejí, když odstavuje kolo. Dvě nebo tři z těch dívek se mu líbí, ale nemá chuť je oslovit, hlavně proto, že si v tomhle obleku připadá směšně. Až jindy. Najde si místo těsně u vodní nádrže, podívá se, jestli nejsou v trávě mravenci, a když žádné nevidí, sedne si. Z kapsy vytáhne krabičku cigaret a jednu si zapálí. Kouřit začal už před třemi lety, ještě když chodil do školy. Teď potřebuje dvě krabičky týdně a kupuje je z kapesného, které mu tajně dává matka. August nechce, aby mu dávala peníze, ale ona to přesto dělá. Vždyť se může kdykoli něco stát, když je venku, proto je lepší, aby měl pár marek v kapse.

Miša kouří požitkářsky, lehne si na záda a mžourá do jasné jarní oblohy. Život může být tak krásný. Proč vlastně zůstává v tomhle nudném městě? Proč si nesbalí ranec a nevydá se za velkou louži do Ameriky? Tam by mohl někdo jako on udělat štěstí. Wilhelm mu vyprávěl o Hollywoodu a že by tam děsně rád někdy hrál ve filmu. New Orleans, odkud pochází džez, musí být šílené město. New York taky. A pak ten Divoký západ, kde se muž může osvědčit… Jenže on prostě nedokáže vypadnout. Ne že by neměl dostatek odvahy, ale nemůže to udělat matce. Vlastně by nechtěl způsobit mrzutost ani tomu hodnému, nudnému Augustovi. Svým způsobem ho má rád. Ale to, co od něho očekávají, prostě nedokáže. Není žádný hodný chlapec, je zkrátka ztracenec, ničema. Lže, pije pivo a vodku, kouří, je líný a vyspává až do oběda. Není ani přizpůsobivý a tuctový. Patří ke kverulantům, kteří stále všechno maří. Ano, to je on. A líbí se mu to.

Rozhodně většinou.

Na druhé straně jdou kolem vodní nádrže dva policisté a dívají se na něj. Okamžitě zhasne cigaretu, vstane a opráší si stébla trávy z kalhot. Jen nemít zase problémy s policií – té má odnedávna po krk. A kromě toho je čas, aby se vydal na cestu. Nasedne tedy na kolo a vydá se bez chvatu po Bahnhofstrasse přes Rheinstrasse do Kirchgasse, která dál přechází v Langgasse. Musí dávat pozor, protože je tam pekelný provoz, a tak se mezi auty, která parkují na okraji ulice, často objeví chodci, kteří přecházejí ulici, aniž se ohlédnou doprava či doleva.

Obchod, o němž mluvil August, je téměř na konci Langgasse, skoro už na náměstí Kranzplatz. Je to obchod malý, ale drahý, což je vidět už z toho, co je v obou výlohách. Anglická móda pro džentlmeny. Figura ve výloze má prošedivělé skráně a knírek, na sobě kostkované pumpky a sako z lehké, ale ušlechtilé letní látky. Kožené rukavice, tři náprsní tašky a pásek jsou vystaveny před figurou na zeleném sametu, ve druhé výkladní skříni jsou kožené holínky, tak drahé, že by se za to dala koupit vespa.

Ti zákazníci musí mít peněz jako šlupek. Miša vážně přemýšlí, zda má jít vůbec dovnitř, ale když už je jednou tady, vystoupá po dvou schodech a otevře dveře. Vítá ho příjemné ticho. Nemají tu žádný zvonek jako u zelináře, zámožní zákazníci vcházejí tiše a oni se jim ihned věnují. Mladý zaměstnanec v šedém proužkovaném obleku přispěchá se servilním úsměvem ze zadní části obchodu. Když příchozího spatří, úsměv mu skomírá. I přes svůj „slušný“ oblek se Miša přece jen velice odlišuje od obvyklých zákazníků.

„Čím vám mohu posloužit?“

Mišu napadne, že ten chlapík je starší než on nanejvýš o dva nebo tři roky. Vypadá však jako krejčovská figurína.

„Jsem domluvený s paní Wemhönerovou a panem Albertim,“ prohlásí drze.

Zaměstnanec mizí za záclonou, vzápětí vystrčí hlavu a nedbale prohodí: „Můžeš sem projít, ale pozor, ať nic nepřevrhneš.“

Tak to je ten první, který mě tu bude komandovat, uvažuje Miša a má velkou chuť se otočit a utéct. Je však zvědavý, co by se za tou záclonou mohlo převrhnout, proto obejde prodejní pult a zmizí uvnitř obchodu. Tam je spousta krabic a několik hromádek košil a vest, které zaměstnanec zřejmě právě třídí do regálů u zdí. Prochází další místností, kde jsou na širokých regálech balíky látek, a zastaví se před širokými posuvnými dveřmi s rýhovanými skleněnými vložkami. Zdvořile zaklepe.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dcery naděje.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.