Přeložila Jana Zoubková

ABSCHIEDSFARBEN

Copyright © 2020 by Diogenes Verlag AG, Zürich

All Rights reserved

ISBN 978-80-207-2022-1

Umělá inteligence

1

Jsou mrtví – ženy, které jsem miloval, přátelé, bratr a sestra, samozřejmě rodiče, tety a strýcové. Chodil jsem na pohřby, před mnoha lety často, protože tehdy umírala generace přede mnou, a v posledních letech zase často, protože umírá moje generace.

Dlouho jsem si myslel, že pohřeb pomůže se se zemřelým rozloučit. Rozloučení je nutné. Vědomí, že někdo zemřel, člověka znepokojuje, dokud rozloučením nenalezne klid – i sebe sama. Ale pohřeb nepomůže. Ujistí pozůstalé o významu zemřelého, na němž se trochu podílejí i pozůstalí. Ujistí smuteční hosty o důstojnosti rituálu, pro který obětují dvě tři hodiny svého času, vidí druhé a oni vidí je, prokáží zemřelému poslední poctu a pozůstalým účast a také smutečním hostům propůjčí trochu důstojnosti. S rozloučením nepomůže – k tomu se pohřeb nehodí.

Pomůže, je-li člověk přítomen umírání. Pomohlo i setkání s mým otcem, který už zemřel, ale dosud ležel na posteli a ještě ho neupravila pohřební služba. Neměl dosud zavřené oči ani ústa a hrůza smrti, při níž zděšeně vytřeštil oči a odhalil zuby, se do mě vpálila. Byl mrtvý. Dokonce i když je mrtvý upravený a vystavený a zdá se, že je spíš z umělé hmoty než z masa a kostí, je jeho smrt tak zřetelná, že člověk ví, že se s ním musí rozloučit.

Ale že to člověk ví, ještě není rozloučení. Rozloučení zařídí jen čas. A je zvláštní, že čím méně se člověk s dotyčným stýkal předtím, než zemřel, tím déle rozloučení trvá, čím víc se s ním vídal, tím rychleji k rozloučení dojde. Trochu jsem se přátelil se sousedem v domě, občas jsme jeden druhého pozvali na sklenku vína, on mě v létě na svůj balkón, já jeho v zimě ke krbu, a protože jsme ráno vycházeli z domu ve stejnou dobu, on do pekařství, já ke stánku pro noviny, vídali jsme se téměř každý den na schodišti. Když zemřel, uvědomil jsem si proto po pár dnech, že setkávání a zvaní skončilo a že je mrtvý. Rozloučil jsem se s ním a byl jsem sice ještě smutný, ale byl to klidný smutek – bolest po vykonaném rozloučení, bolest rozloučení.

Úplně jinak tomu bylo, když zemřela moje někdejší žena. Odstěhovala se se svým druhým mužem do Česka a po jeho smrti tam zůstala. Dobře jsme spolu vycházeli a dvakrát ročně jsme se vídali, na jaře tam a na podzim tady, a já měl po její smrti dlouho pocit, že ještě žije a je pouze nadále daleko odsud. Zemřela v dubnu, několik týdnů před mou návštěvou u ní, a v následujících měsících byla a nebyla v mém životě stejně jako léta předtím. Často jsem na ni myslel, vzpomněl si na něco, co jsme spolu prožili, co udělala nebo co řekla, myslel jsem na to, co jí chci v říjnu říct, až ke mně přijede na návštěvu, a už jí to v duchu vyprávěl a při tom všem jsem ji viděl tak konkrétně před sebou, že fakt, že je mrtvá, zůstával abstraktní. Nastala zima, než jsem pochopil, že se s ní musím rozloučit, a trvalo mi do dubna příštího roku, než jsem to udělal. A po dlouhém loučení jsem byl ještě dlouho smutný – vlastně ten smutek nikdy úplně neskončil a taky nikdy úplně neskončí.

2

S přítelem Andreasem jsem se vůbec nechtěl rozloučit. I jeho jsem v letech před smrtí vídal jen v dlouhých časových intervalech. Po odchodu do důchodu se odstěhoval do malého bytu v Bavorsku, kde žije jeho syn Thomas, a já zůstal v Berlíně. Někdy jsme spolu v Bavorsku podnikli túru, někdy jsme absolvovali v Berlíně nabitý koncertní a operní program, jindy jsme se sešli na půl cesty v Kasselu na výstavě documenta nebo na bayreuthském festivalu. Společně strávené dny byly vždy hezké, živé, důvěrné. Jsme přátelé od dětství.

Také on po smrti byl anebo nebyl v mém životě stejně jako předtím, i s ním jsem vedl v duchu rozhovory, jako by stačilo překlenout jen krátký čas, než se zase uvidíme. Dokud Andreas žil, bál jsem se, že by naše přátelství mohlo náhle zatížit obvinění, ale rozhovory s mrtvým Andreasem jsem vedl beze strachu. Už jsem se nemusel obávat žádného překvapení, žádného objevu, žádného odhalení. Byli jsme zase jako děti a já si přál, aby v tomto stavu nevinnosti naše přátelství trvalo dál a dál.

Ne že by naše přátelství nevydrželo zátěž způsobenou odhalením. To, co jsem svého času udělal a na co nejsem pyšný, za co se dokonce stydím – ale možná se nemusím stydět, protože to, co jsem udělal, bylo jen lidské, ale byl bych přece jen radši, kdybych to neudělal –, by Andreas pochopil a odpustil mi, možná by dokonce řekl, že mi nemá co odpouštět, některé věci se prostě v životě udály nešťastně a já jsem taky jen oběť jako on. Vlastně jsem si jistý, že tohle by Andreas řekl a položil mi ruku kolem ramen, a kdybychom byli někde venku, takhle bychom šli kus cesty, bez dalších slov, on jen s rukou na mém rameni, a pak by se zasmál tím svým vědoucím radostným smíchem a rozhovořil se o něčem jiném.

Proč jsem měl strach z odhalení, ačkoliv jsem ho mít nemusel? A nebylo by úplně nejjednodušší, kdybych Andreasovi řekl, co se tenkrát stalo? Znovu a znovu jsem si to umiňoval. Ale když jsme byli spolu, zdálo se mi to už tak dávno, dávno minulé, nehodilo se to k naší náladě nebo k našemu rozhovoru a nebyl žádný skutečný důvod, abych o tom začal právě teď. Při posledním setkání jsem o tom mluvit nezačal, můžu to udělat při dalším – tak proč zrovna teď? Tak plynuly roky a já nevím, proč jsem měl strach, ačkoliv jsem ho mít nemusel. Protože by to Andreas přece jen nepochopil? Ale já jsem chápal, proč se to tenkrát takhle seběhlo, a on vlastně vždycky chápal to, co jsem chápal já.

Ať už jsem se bál čehokoliv – bál jsem se a ulevilo se mi, že po jeho smrti se už bát nemusím. Nevěřím v život po smrti, co se Andreas nedozvěděl na zemi, nemohl se dozvědět ani v nebi nebo v pekle. Naše přátelství trvalo dál, před jeho smrtí žilo v našich myšlenkách a při našich setkáních, po jeho smrti žilo jen v mých myšlenkách, zato zbavené strachu. Andreasova smrt uklidňovala, ne zneklidňovala. Proč bych se měl s Andreasem rozloučit?

3

Ne, naše přátelství žilo dál nejen v mých myšlenkách. Andreasovu dceru Lenu jsem znal téměř od narození, viděl jsem ji vyrůstat a měl jsem ji rád. Když jsem po časné smrti Andreasovy ženy Pauly chodil k Andreasovi, Leně a Thomasovi na návštěvu, a když Andreas posléze přijížděl z Bavorska na návštěvu do Berlína, byla Lena, která žila v Berlíně, vždycky s námi. Obvykle jsme se vydali s Andreasem na procházku a potom šli s Lenou na večeři, nebo jsme vyrazili i s ní a večer jsme strávili ve dvou. Po Andreasově smrti jsem občas zašel s Lenou na večeři nebo na koncert nebo jsme si domluvili procházku. Zpočátku jsem volal já jí, ale brzy se ozývala sama. A když jsme byli spolu, Andreas byl vždycky tak trochu přítomný a žil naším přátelstvím dál. Beze strachu, nevinně a chráněně.

Dokud Lenu nenapadlo vyžádat si Andreasův svazek u Spolkového zmocněnce pro dokumenty Státní bezpečnosti bývalé Německé demokratické republiky. Pokusil jsem se jí to vymluvit. Copak jsme nečetli o bývalých příslušnících Státní bezpečnosti, že se jim nedá věřit? O nespolehlivosti svazků, v nichž se důstojníci Státní bezpečnosti snažili vypadat jako pilní zaměstnanci a nechali špicly a sledované osoby říkat a dělat věci, které neřekli a neudělali? O obviněních a soudních sporech, které začaly po zpřístupnění svazků a nikam nevedly, jen ničily vztahy? A především: Kdyby Andreas chtěl, mohl svůj svazek vidět sám, Lena by tudíž měla respektovat jeho přání.

Ale moje otázky a prosby ji v jejím rozhodnutí jen utvrzovaly. Je to zvláštní, ta dnešní touha být oběť. Jako by to byl čestný titul, jako by svědčil o slavném činu. Člověk, který jinak nic nedokázal, chce být aspoň oběť. Kdo byl oběť, utrpěl mnoho zlého, a proto nemohl nic zlého udělat. Kdo byl oběť, na níž se podepsali jiní, musí sám být nevinný. Lena toho v životě moc nedokázala. Když už sama nemohla být oběť, chtěla být dcerou oběti. Zní to dobře: „Můj otec byl kvůli svému politickému přesvědčení vězněný, potom sice mohl zase pracovat jako matematik, ale neustále ho sledovali.“

Uklidňoval jsem se tím, že nedosáhne toho, aby si mohla přečíst Andreasův svazek. Svazek zemřelé osoby je zpravidla nepřístupný. Děti mohou výjimečně získat přistup ke svazku, jen pokud dokazatelně prokáží, že na základě tohoto dokumentu chtějí zpracovat události nebo opatření režimu NDR. Musí věrohodně prokázat oprávněný zájem. Co by mohla Lena uvést?

Andreas byl matematik jako já. Po stavbě zdi se pokusil o útěk, chytili ho a odsoudili, ale po čtyřech letech vězení a jednom roku v továrně získal zaměstnání v Akademii věd. Byl geniální matematik, nemohli se ho vzdát. Oba jsme byli v šedesátých letech vycházející hvězdy kybernetiky a informatiky NDR. Za to, co NDR na tomto poli vybádala a vykonala, vděčila nám. Po pokusu o útěk Andreas nemohl převzít vedení nového institutu pro kybernetiku, musel jsem ho převzít já. Ale když do institutu přišel, v mnoha ohledech jsem ho podporoval, a myslím si, že vedoucí postavení, které mu bylo odepřené, by mu stejně nesedělo. Za roky ve vězení a v továrně znehybněl, už neměl žádné plány a tvůrčí vize, chtěl jen v klidu provádět svůj výzkum. Ten byl excelentní. Publikace, které uveřejnil v NDR spolu s dalšími autory, i ty, které vyšly v našem institutu pod jeho a mým jménem, získaly jistou pověst dokonce i v zahraničí.

Jaké události nebo opatření režimu NDR by mohla Lena s pomocí Andreasova svazku zpracovat? Jaký je její důvodný zájem?

Leninu žádost o zpřístupnění svazku také odmítli. Ale Lena se nevzdala. Vystudovala historii a filozofii jako mnozí z její generace, a jako mnozí z její generace, zvlášť když pocházeli z Východu, žila od projektu k projektu, poloviční úvazek na půl roku tady, čtvrtinový úvazek na čtvrt roku tam, už toho měla dost. Chtěla svůj vlastní výzkumný projekt. Vědecko-historický projekt o počátcích kybernetiky a informatiky v NDR, s nímž by se zároveň dostala ke svazku svého otce. Společně s kolegou, netalentovaným matematikem, ale talentovaným tlučhubou požádala u jedné nadace o podporu. Projekt měl zpracovat právě politickou funkci kybernetiky a informatiky v NDR a politické záměry zakladatelů, kromě jiného realizováním rozhovorů s dosud žijícími zakladateli, zvláště se mnou, a na základě svazků Státní bezpečnosti u zemřelých osob. Než Lena podala žádost k nadaci, zeptala se řádně a zdvořile, jestli budu v případě kladné odezvy ochoten jí poskytnout rozhovor a jestli mě může v žádosti jmenovat.

4

Uzavřeli jsme dohodu. Slíbil jsem spolupráci pod podmínkou, že z respektu k Andreasovi nebude číst jeho svazek. Váhala, ale nakonec souhlasila. Rozhovory se mnou slibovaly víc objasňujících informací než Andreasův svazek.

Byl jsem rád. Zachránil jsem naše přátelství. Nic nezkalí jeho obraz. Co jsem udělal, zůstane nadále stejné jako dosud: pochopitelný, odpustitelný malý poklesek, odbočka našeho přátelství.

A co jsem vlastně udělal! Andreas by na Západě nebyl šťastný. Byl dobrosrdečný, obětavý a domácký člověk jako stvořený pro potlačovaný život v NDR, kde nebyly důležité sláva a peníze, nýbrž rodina a přátelé, byt a chata, odvážná kniha nebo podezřelý film, večer v divadle nebo na koncertě. A Paula! Seznámili se krátce před jeho pokusem o útěk a já tehdy ještě neviděl, že jsou pro sebe jako stvoření, ale byli. Vzali se několik týdnů poté, co Andreas vyšel z vězení, a bylo to nejvroucnější a nejradostnější manželství, jaké jsem poznal. Na jejich svatbu nikdy nezapomenu. Slunečný letní den, rodiče ustaraní kvůli rychlé svatbě a nejisté budoucnosti, Paulini veselí kolegové a kolegyně ze studií v ocvočkovaných kalhotách a vyztužených širokých sukních, někteří s malými dětmi, dva opatrní Andreasovi kolegové z továrny v tmavých oblecích, jejich manželky s natupírovanými blond účesy, sladký sekt Karkulka a potom pivo a ruský salát s párkem – všechno jak má být – a my byli smíření se svým životem v naší zemi. Šel jsem Andreasovi za svědka.

Ne, Andreas by nebyl na Západě šťastný. Bylo pro něj požehnání, že se mu útěk nepovedl. Samozřejmě by bylo lepší, kdyby se k útěku nerozhodl. Před soudem řekl, že od útěku upustil a zrušil přípravy, jen ještě neodstranil jejich stopy. Ale v jeho deníku, který policie našla, psal hodně o touze utéct a přípravách k útěku a nic o tom, že by to vzdal, a soud mu neuvěřil. U soudu mu nepomohlo ani to, že měl vzhledem k chystanému založení institutu a možnému jmenování ředitelem veškeré důvody zůstat. Nevěděl o tom. Ani já o tom neměl vědět, dozvěděl jsem se to jen proto, že moje přítelkyně byla sekretářka předsedy Akademie věd. Nechci to zamlouvat. Bylo by lepší, kdyby útěk ztroskotal bez mého přičinění. Kdyby někdo jiný upozornil policii na motor, který si v garáži postavil kvůli útěku přes Balt. Udělal jsem to anonymně a Andreas mě nepodezíral, protože jsem se o motoru dozvěděl náhodou a stejně tak se to mohli dozvědět i jiní. Elektrické pojistky dveří garáže se v bouřce přepálily a garáž byla půl dne otevřená.

Nevím, jestli chtěl skutečně zůstat v NDR. Když jsem se ho na to zeptal, už to bylo pryč a on jen pokrčil rameny. „To už je jedno.“ Policii jsem informoval, protože jsem ho chtěl zadržet kvůli němu a protože jsem nechtěl ztratit přítele. Chodil jsem za ním do vězení, jak to jen šlo, dostal jsem ho do institutu, jakmile jsem mohl. Byl svéhlavý a já nad ním držel ochrannou ruku, kdykoliv v institutu narazil. Myslím, že pokud jsem se na něm provinil, mnohonásobně jsem to odčinil.

Nevím ani, jestli se v jeho svazku vyskytuju. Jako kolega jistě, a pokud byl na Andrease nasazen tajný spolupracovník, tak podával zprávy i o mně a o našem přátelství. Ale nikdo mi nikdy nenaznačil, že jsem byl identifikován jako ten, kdo poslal anonymní upozornění. Možná bych se vůbec nemusel obávat, že si Lena otcův svazek přečte. Kdyby ovšem při mém jmenování ředitelem institutu nemluvil stranický tajemník o mé spolehlivosti v třídním boji, kterou jsem právě přesvědčivě prokázal.

5

Leně projekt schválili, a tak začala s rozhovory. Já jsem jí vyprávěl o začátcích kybernetiky a informatiky v NDR s větším potěšením, než jsem čekal. Po převratu byl můj institut zrušen a já měl pocit, že celý můj život, který jsem věnoval elektronickému pokroku v NDR, s jeho koncem ztratil cenu. Při rozhovorech jsem si uvědomil, kolik jsme toho s ubohými prostředky proti malicherným překážkám dokázali. Mohl jsem být na svou práci hrdý.

Skončil jsem současně se zrušením institutu. Andrease a další kolegy převedli na pár let do jiných státních institucí a potom je poslali do předčasného důchodu. Mě vzhledem k vedoucí funkci obvinili ze zvlášť blízkého vztahu k režimu, což mě diskvalifikovalo pro další zaměstnání ve státní organizaci. Osamostatnil jsem se jako systémový poradce, měl jsem úspěch a dnes si v důchodu mohu dovolit to, co důchod zpříjemňuje. Rád bych býval Andrease přizval, ale drsná kapitalistická konkurence by nebyla nic pro něj.

Nejlepší dobou pro nás byla šedesátá léta. Krátká naděje, že po stavbě zdi získáme větší svobodu, kulturní otevřenost, lepší podmínky pro vědecké a technické inovace. Nedávno jsem četl knihu o Silicon Valley a něco z počátečního nadšeného rozletu v tamějších garážích existovalo i u nás. Mysleli jsme si, že do plánování přineseme revoluci, že socialismus předežene kapitalismus. A bez dohánění – Ulbrichtova vysmívaná teze o předhonění bez dohánění nám nepřipadala divná, nýbrž prorocká.

Měl jsem spoustu práce s plánováním a organizací, technickou zaostalostí, nedostatkem financí, personálním obsazením. První generaci spolupracovníků jsem osobně vyhledal po celé zemi, ve školách, na univerzitách, v závodech, a pokud byl někdo z nich na prezenční vojenské službě nebo pracoval jako voják na stavbě, nepovolil jsem, dokud nebyl převelen k nám. S Andreasem jsme měli vlastní projekt analýzy chemických vazeb, nejdříve byla počítačově jen podporovaná, později běžela výhradně přes počítač. Prací na projektu jsme strávili mnoho dní a nocí. Dokud nezasáhl stranický tajemník, že se máme o kybernetice a informatice učit od Sovětského svazu. A nechat buržoazní hry s umělou inteligencí. Máme dělat výzkum s průmyslem a pro něj.

Tajně jsme dál pokračovali v projektu a v sedmdesátých letech jsme při četbě amerických publikací zjistili, že Američané pracují na podobných projektech a nejsou před námi nijak napřed. Kromě většího objemu peněz a výkonnějších počítačů, ale to stačilo, že jsme nakonec beznadějně zaostávali.

Ještě si pamatuju, jak jsme s Andreasem náš projekt pohřbili společnou pitkou. Byl čtvrtek po vánočních svátcích, Sovětský svaz vpadl do Afghánistánu, počasí bylo vlahé, seděli jsme v Paláci republiky a potom s lahví žitné na lavičce v parku Monbijou, dokud nás neobjevila policejní hlídka a neposlala domů. Byli jsme pyšní, vzteklí, cyničtí, skleslí, sklíčení, smutní a byli jsme si velmi blízcí. A přestože se rozplynuly naše velké sny a v budoucnu to bude s kybernetikou a informatikou těžké, život v naší zemi je stísňující a malicherný – měli jsme jeden druhého.

6

Rozhovory se konaly u mě doma. Lena přicházela o půl páté a mluvili jsme do půl osmé. Byl podzim a při každém dalším sezení se o trochu dřív setmělo. Poté jsme se spolu navečeřeli. Někdy jsem uvařil, jindy jsme šli do blízké restaurace. Nic jsem Leně neupřel, žádnou informaci ani pomoc při hledání bývalých spolupracovníků institutu, ani jedinkrát večeři. Věřil jsem jí.

Dokud… „Musím ti něco říct – slib mi, že se na mě nebudeš zlobit!“

Pili jsme kávu a calvados, oba jsme byli v dobré náladě, neuměl jsem si představit nic špatného, co by mi mohla říct, a kývl jsem.

Narovnala se na židli, vyzývavě na mě pohlédla a jazykem si přejela rty. Lena není krásná. Mohla by být, kdyby se od začátku nestavěla ke světu odmítavě a nedůvěřivě a neměla tak kolem úst mrzutý rys. Možná to způsobila brzká ztráta matky. Je mi to líto, protože rysy tváře má takové, že by krásná být mohla, má jasné čelo, modré oči, rty ani tenké, ani příliš plné a lícní kosti jí propůjčují cosi slovanského, mongolského, zajímavého. Ten mrzutý rys zmizí, jakmile se soustředí a rozhodně a tvrdošíjně za něčím jde. Teď zmizel.

„Byla jsem na úřadě Spolkového zmocněnce pro dokumenty Státní bezpečnosti. Nepožádala jsem o zpřístupnění tátova svazku, ale o dokumenty, které mají o počátcích kybernetiky a informatiky NDR. Tak se to u výzkumných projektů dělá, nehledají se osobní svazky, nýbrž materiály k tématu. Dozvěděla jsem se ale, že je v tom zahrnutý i tátův svazek – a tvůj taky.“

Podvedla mě a věděla to, a taky věděla, že já to vím. I když požádala jen o zpřístupnění dokumentů k tématu, ne o Andreasův svazek, věděla, že porušila naši dohodu. Mohla jasně uvést, co chce vidět a co ne. A ještě ke všemu i můj svazek!

Podíval jsem se na ni, viděl v její tváři rozhodnost a triumf, jako by to dokázala. Co? Že se konečně dostala ke svazku svého otce? Že bude konečně dcerou oběti? Že mě podvedla? Ale co jsem jí udělal? Za co se chce mstít? Proč má takovou radost z toho, že mě podvedla, doslova převezla?

„Proč?“

„Právě jsem ti to vysvětlila. Při výzkumných projektech se žádá o dokumenty vztahující se k tématu, tak se to dělá. A co člověk dostane, to musí prostudovat, přístupné zdroje nelze nechat bez povšimnutí. To by nebylo seriózní.“

„Ty víš, jak to myslím. Proč?“

Číšnice prošla kolem našeho stolu a možná jen proto padl na Lenin obličej stín.

Pořád se na mě dívala rozhodně, ale zdálo se mi, že se necítí ve své kůži. Pokrčila rameny. „Proč si to tak bereš? Nikomu tím přece neubližuju. Nemáš ty svazky rád, ale když už tu jednou jsou, je třeba je využít.“

„Uzavřeli jsme dohodu.“

Zrudla a začala mluvit hlasitěji. „Nenechám se od tebe někam tlačit. Někdy se prostě ukáže, že je to jinak, než si člověk představoval. Ta tvoje alternativa… já potřebuju obojí, rozhovory i dokumenty. Chci, aby mě konečně brali jako badatelku vážně, chci mít úspěch a dostat místo. Tenhle projekt je moje poslední šance. Tobě o nic nejde, tak se nerozčiluj a netlač na mě.“

Nic jsem jí neudělal. Nechce se mstít a možná mě má i ráda, tak jako mám rád já ji. Jen se jí nesmím stavět do cesty.

„Tak to tedy je.“ Rozhlédl jsem se po restauraci a známé prostředí mi najednou nebylo blízké, lidé, z nichž jsem mnohé znal jako stálé hosty, mi připadali cizí. Číšnice, se kterou jsem jindy při placení žertoval, přišla a odešla mlčky, a já vstal jako ochrnutý a šel s Lenou k nejbližší zastávce, jak to dělám vždycky.

„Kdy tam jdeš?“

„Zítra.“

Stáli jsme a čekali. Pak přijel autobus a Lena mě objala. „Zavolám ti.“

Co mi asi řekne?

7

Nespal jsem dobře. Lépe řečeno, nespal jsem vůbec. Co je v těch svazcích? Co je v mém a co je v Andreasově? Co by v nich mohlo být zapsané? Vysledovala Státní bezpečnost anonymní upozornění až ke mně? Napsal jsem ho na svém psacím stroji značky Erika, jakých byly v NDR tisíce. Identifikovali písmo mého psacího stroje, protože jsem na něm napsal i svou doktorskou práci? Proč mě nikdy nenapadlo, abych se na svůj svazek podíval? Jestli je něco v Andreasově svazku, je něco i v mém. Měl jsem to udělat hned, když Lenu napadlo, že se podívá na Andreasův svazek. Kam jsem dal hlavu!

Otázek není moc a já si rychle uvědomil, že na ně neumím odpovědět. Ale nemohl jsem se jich zbavit jako útržku melodie, která člověku zní v uchu. Co může ve svazku být? Proč jsem psal tu informaci na svém psacím stroji? Proč jsem si nevyžádal svůj svazek? Po nějaké chvíli není mučivé jen to, že to jsou otázky bez odpovědi, ale že se neustále vracejí. Pořád a pořád se vynořují, nejde je zastavit, není před nimi úniku, nelze se jich zbavit, nelze se jim bránit.

Jako rána, která škube a škube. Někdy na sebe další škubnutí nechá čekat. Člověk si myslí, že už to přestalo. Ale jen se to zpozdí a bolí to stejně jako předchozí škubnutí, ne, je to horší, protože se člověk proti tomu neobrnil, v obraně se nestáhl. Neustále jsem se otáčel ze strany na stranu, rozsvěcel světlo, otvíral a zavíral okno nebo šel do kuchyně a uvařil si čaj. Otázky vždycky na chvíli zmizely a já myslel, že to skončilo. Ale vždycky se vrátily, bez odpovědi, beze smyslu, mučivé jako předtím.

S ranním svítáním se to zlepšuje. Je to lepší s bolestmi nebo starostmi, které člověka sužují v noci, lepší s otázkami, na něž není odpověď. Věnoval jsem se práci, dopoledne jsem pro jednoho zákazníka, jehož mám i v důchodu, vyřešil problém se serverem, odpoledne jsem se šel projít a náhodou jsem potkal sousedovu vdovu, sedmdesátiletou ženu se silným erotickým vyzařováním, která se mi líbí a já se líbím jí, a sedli jsme si spolu na zahrádku kavárny. Dokud mě nenapadlo, jako by asi reagovala, kdyby se v novinách psalo o zakladateli kybernetiky a informatiky v NDR jako o udavači Státní bezpečnosti. Ona je ze Západu a na dobro a zlo má prostinký západní pohled.

Ale ne, tak důležitý jsem nebyl. Koho ještě zajímá kybernetika a informatika NDR? Pokud si ale Lena od skandálu kolem mé osoby slibuje větší pozornost pro svůj projekt, udělá všechno pro to, aby skandál vyvolala. Jak velký by mohl být? Stačilo by to na víc než jeden článek ve Frankfurter Allgemeine Zeitung nebo v Süddeutsche Zeitung? Neuměl jsem si to představit, ale za ta léta se stalo hodně věcí, které jsem si neuměl představit.

Potom jsem byl zase doma a čekal na Lenin telefonát. Otázky mi už nevrtaly hlavou. Ale tak jako se člověk jazykem neustále dotýká bolavého místa v ústech a tlačí na ně, dokud nezabolí, musel jsem pořád myslet na to, co Lena objeví. A co se potom stane.

Ten večer nezavolala. Zavolala až další večer. Řekla to tak, jako by nade mnou vynášela soud, věcně, přísně, chladně. Chce se mnou mluvit. Přijde zítra brzy dopoledne.

8

Někde jsem četl, že samotu člověk snese, když se s ní spřátelí. Hned jsem to pochopil.

V noci po Lenině zavolání jsem se se samotou spřátelil. Rozloučil jsem se s Andreasem. Aby nemusel zažít tu špínu, kterou Lena nahází na naše přátelství. Ať Andreas odejde tak, jako žil.

Věděl jsem, jak se Lena zastaví ve dveřích, jak vejde do pokoje a posadí se na pohovku. Strnulý postoj, střídmé pohyby, ve tváři odmítavý, arogantní, nesnášenlivý výraz. Nepozdraví mě, neuvede svou řeč, ale okamžitě mě obviní. Ne, nepronese obžalobu, ale hned vynese rozsudek. Andrease jsem podvedl a zradil a zaprodal, pojistil jsem si funkci ředitele, na kterou by měl nárok on, ale nemohl jsem dopustit, aby odešel, protože jsem ho potřeboval, využíval jsem jeho talent a jeho schopnosti vydával za svoje. Hanebně jsem si zahrál nejen s ním, protože mohl na Západě udělat velkou kariéru, ale i s její matkou, kterou Andreasův smutný osud předčasně vehnal do náruče smrti, a také s ní, jako jeho dcera mohla vyrůstat ve svobodě. Ano, zatáhne do toho Paulu, ačkoliv Paula a Andreas by se nesblížili, kdyby uprchl, a Lena v té době neexistovala, Andreas by měl na Západě s jinou ženou jinou dceru. Ale logika by ji nezastavila. Hodí na mě celý svůj zpackaný život, svůj profesní neúspěch, svou bezdětnost, své ztroskotané vztahy. Kdyby měl Andreas jiný život, beze mě, bez mého přátelství a vlivu, byla by Lena šťastné dítě šťastných rodičů a vyrostla by z ní šťastná žena. Jako by byl Andreas nešťastný, měl nešťastné manželství, nešťastné dětství! Při nářku nad svým neštěstím se přestane ovládat, bude mi před obličejem mávat kopiemi ze svazku, bude čím dál hlasitější, bude křičet a plakat.

Bude čekat, že se samou vinou a hanbou zhroutím a poprosím ji o odpuštění. Zase se ovládne, nasadí obličej soudce a řekne, že mi může odpustit, ale pravda musí vyjít na světlo a ona se o to postará. Potom bude očekávat, že ji budu zoufale prosit, aby to nedělala, aby mě nezostudila, nepotupila. A jak by se pásla na tom, kdybych se teď rozplakal! Odpoví, že to musí být, a přitom se na mě bude dívat, jako bych byl vřed, který musí chirurg skalpelem pravdy odstranit z dějin.

Ne, já Leninu hru hrát nebudu. Rozumím tomu, že chce svou historii zveřejnit, a nechám ji domluvit. Je to dcera mého přítele, a proto snesu její soudcovský obličej i její křik a pláč. Ale předstírat lítost, jen abych ji uklidnil – ne, to by bylo příliš. Řeknu jí, že ta špína, která je ve svazcích, není pravdivá. Nepřesvědčí ji to, začne se zase vztekat a já ji budu muset vyhodit.

Toho všeho zůstane Andreas ušetřený. Rozloučil jsem se s ním, on nalezl klid a já taky. Měl jsem s ním rozhovor, který se neuskutečnil za jeho života, protože se zdálo, že to nespěchá, a pak bylo pozdě. Řekl jsem mu, co se svého času stalo, co jsem udělal a proč jsem to udělal, že na to nejsem hrdý, ale jsem rád, že nám to přineslo život v přátelství a společné práci. Že ve falešném životě správný život neexistuje a že život v přátelství a společné práci, jaký by měl být, nebyl v NDR možný. Že jsem chtěl ze špatné situace získat to nejlepší, to nejlepší pro něj i pro sebe, a že si uvědomuju, že jsem to neměl dělat za jeho zády. Že se nechci ospravedlňovat nebo jen omlouvat a že se podvolím jeho soudu.

Zasmál se svým vědoucím přátelským smíchem a položil mi ruku kolem ramen. „To je v pořádku.“ A rozhovořil se o dobrých letech, která jsme spolu prožili, o našich ženách, o společných prázdninách na chatě, u Baltu nebo ve Sprévském lese, o cestě do Amsterodamu se zajížďkou do Haagu, o níž jsme často snili a kterou jsme hned po převratu uskutečnili, levně. Tam i zpátky jsme jeli autobusem přes noc, abychom získali dva dny ve městě a zaplatili jen jednu noc v hotelu. Amsterodam – všichni se na první cestu vydali do Paříže nebo do Londýna nebo Říma, ale my jsme se během studia seznámili se Spinozou a zamilovali si ho, tenhle brusič čoček byl prvním sekulárním myslitelem, filozofem, který dokázal to nejvyšší i nejhlubší uchopit s geometrickou přesností. Chodili jsme Amsterodamem po jeho stopách a nemohli se vynadívat na grachty a mosty a úzké cihlové domy. A čerstvý sleď, který jsme si dali, se rozplýval na jazyku jako máslo.

Byl to dobrý rozhovor a dobré rozloučení. Bylo to i smutné, loučení s přítelem je prostě smutné, i když se rozcházíme v dobrém. Už spolu nebudeme mluvit. Andreas je mrtvý. Ale já budu na naše přátelství myslet, tak jako myslím na své dětství, a stejně jako vzpomínka na dětství bude i vzpomínka na naše přátelství prozařovat dny mého stáří.

Piknik s Annou

1

Otevřel jsem dveře. Venku stál komisař, usmál se a řekl: „Právě jsem chtěl zazvonit.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Barvy loučení.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.