Conan slouží v osobní stráži krále Brythunie. Král na popud velekněze kultu hada Sethina pošle Conana na sever do chrámu Bargonis, aby odtamtud přinesl magický meč Yggrest, který má nesmírnou magickou moc. Problém je v tom, že Conan má meč donést, ale sám nemá tuto výpravu přežít…

Vlado Ríša

Conan

a

MEČ YGGREST

OBSAH

Prolog

Kapitola první

BENUIR A RAKSIS

Kapitola druhá

PŘEPADENÍ

Kapitola třetí

POMSTA

Kapitola čtvrtá

BARGONIS

Kapitola pátá

BOJ V JESKYNI

Kapitola šestá

KRÁLOVSKÁ ZRADA

Kapitola sedmá

CHIMAIRÉ

Kapitola osmá

SETHINOVY PENÍZE

Kapitola devátá

ZASVĚCENÍ

Kapitola desátá

BOJ S RAKSISEM

Kapitola jedenáctá

CHIMAIŘINA SMRT

Kapitola dvanáctá

ZNIČENÉ SETHINOVO SRDCE

Kapitola třináctá

KRÁLOVA SMRT

Kapitola čtrnáctá

SETKÁNÍ S CROMEM

Prolog

Uplynula tisíciletí od doby, kdy se zlatem zářící Atlantida ponořila do vln rozbouřeného moře. Barbarství pohltilo všechen svět a v něm zmizeli i poslední její potomci. Jen pár artefaktů se zachránilo a ne vždy bylo jasné, co znamenají a jestli mohou přinést svému držiteli štěstí nebo zkázu.

Trvalo dlouho, než začal opětovný vzestup civilizace, tentokrát se o ni zasloužili Hybořané. Jejich státy Nemedia, Ophir, Brythunia, Hyperborea, Zámora, proslulá krásou svých tmavovlasých žen a plná tajemstvím opředených věží, Zingara se svými rytíři, Koth, hraničící s pastvinami Shemu. Stygia s hrobkami, v nichž panoval věčný stín, magie a chlad, a také Hyrkánie, jejíž jezdci obývali tento svět, oblečení do oceli, zlata a hedvábí, a byli všude obáváni. Nejpyšnější ze všech bylo království Aquilonské, vládnoucí suverénně Západu.

Sem přišel Conan, zvaný Cimmeřan, černovlasý a zachmuřený, s mečem v pěsti, zloděj, pobuda a rváč, voják a námořník, který choval v srdci velké smutky, sny a radosti, aby srazil zářící trůny světa pod podrážky svých zaprášených sandálů. V jeho žilách kolovala krev pradávných Atlanťanů, jejichž zemi pohltily oceány před osmi tisíci lety. Narodil se jako člen kmene, který žil v severozápadní části Cimmerie. A stal se největším z hrdinů Hybořanů. Ne vždy se mu dařilo, prošel mnohá vězení, mnohokrát měl být popraven, ale jeho houževnatost, síla, inteligence a štěstí ho nakonec dovedly tam, kam směřovaly jeho kroky po celý život, na královský trůn Aquilonie.

Příběh meče Yggrestu se však odehrál daleko dřív, než ho mohutný Conanův zadek ohladil do zářivého lesku.

Kapitola první

BENUIR A RAKSIS

1.

„Můj králi,“ královský mág a čaroděj klečel na levém koleni a skláněl hlavu až k šedivým dlaždicím, „pátral jsem po meči Yggrest.“

Narovnal se a upřel těžký pohled černých očí na svého pána, krále Brythunie.

„Kdy už bude v mých rukách? Potřebuji ho! Sám jsi mi to řekl! Buď ho budu mít, nebo skončí moje vláda v této zemi!“

„Tak hovoří hvězdy, můj pane,“ sklonil opět hlavu Raksis, nejvyšší představený Sethinova chrámu, a zvedl se.

Byl to vysoký, štíhlý muž s dlouhými černými vlasy, ostře řezanými rysy, zobákovitým velkým nosem. Oblečený byl do rudé kutny sahající až na zem a přepásané zlatavým opaskem spleteným ze žíní jakéhosi neznámého zvířete.

„Nevím, nakolik ti mohu věřit,“ zamnul si špičku nosu král Benuir, typický Brythunec.

Byl vysoký, rozložitý, nyní ve vyšším věku se sklonem k tloušťce, jež svědčila o pohodlném životě. Dlouhé světlé vlasy nosil sepnuté tenkou zlatou obroučkou. Potrpěl si na honosné, avšak pohodlné šaty. Modrošedé oči se nyní zkoumavě dívaly na kněze, který sem přišel nepříliš dávno, snad před pěti, šesti lety, ale svými schopnostmi se dokázal vyšvihnout mezi nejvyšší šlechtu a získat obrovský vliv. I král by si rozmyslel, než by se odhodlal Raksisovi odporovat.

„Doposud jsme žili poměrně v klidu. Moje armáda loni v létě odrazila výpad Corinthijců a uštědřila jim krutou porážku.“

„Vím, můj pane,“ poněkud neuctivě přerušil Raksis krále. „Ale hvězdy se v zimě změnily a nyní ukazují nebezpečí pro tvůj dům.“

„Jsi ale jediný, kdo mi to řekl. Ostatní chrámy nejsou ve svých výrocích tak jednoznačné…“

„Můj pane, Sethin, bratr nejvyššího boha nás Stygijců, je bohem zodpovídajícím za předpovědi. Díky němu umíme víc, než všichni ostatní,“ vypnul se pyšně kněz.

„Je pravda, že jsi to byl ty, kdo předpověděl útok Corinthijců,“ zamyslel se Benuir a zamyšleně si mnul bradu.

Loktem se opíral o masivní křeslo vyřezané z jednoho kusu dřeva.

„Stejně si myslím, že nám příliš velké nebezpečí ze Zámory nehrozí. Nic tomu nenasvědčuje.“

„Budeš-li mít, můj pane, v rukách meč Yggrest, meč bohů, pak máš pravdu, žádné nebezpečí ti hrozit nebude. V jiném případě hvězdy mluví jasnou řečí…“

„Nebudeme se o tom dál dohadovat,“ mávl rezolutně král rukou, „i kdyby ses mýlil, není důvod, proč bychom nepátrali po onom meči. Mohl by se hodit.“

„A až ho použiješ, ovládne tě magickou mocí, kterou zvládnu jenom já,“ ušklíbl se v duchu kněz.

Král se v tom okamžiku podíval ven a jeho šedomodré oči oslnilo zapadající slunce, takže si nevšiml povýšeného úsměvu, který se mágovi mihl na úzkých rtech. Světlo sem vnikalo třemi vysokými okny, která vzhledem k teplu panujícímu venku byla otevřená. Vánek se volně proháněl mezi šesticí sloupů podpírajících vysoký strop ozdobený malbami popisujícími boje z dob dávno minulých.

„To není nutné, můj pane,“ usmál se ještě jednou mág. „Pátral jsem v astrálu i v učených knihách a tak vím, kde se Yggrest nachází. Je na východ od Hyperboreje v chrámu nazvaném Bargonis. Alespoň se o tom píše ve svitcích, které jsem studoval. A mé výzkumy prokázaly, že v tom směru je koncentrována obrovská magická síla, takže je pravděpodobné, že tam opravdu je.

„Kde to je?“ zeptal se Benuir zvědavě.

„Je to severně od Dargasu.“

„Vyšlu výpravu do onoho chrámu, a kdyby mi ho nechtěli vydat dobrovolně, tak chrám dobudou a meč jim vezmou násilím.“

„To nebude tak jednoduché, můj pane,“ lehce zavrtěl hlavou Raksis. „Severní království sice není hustě osídlenou zemí, ale přesto by asi těžko větší oddíl vojska unikl pozornosti. A o králi této země je známo, že je velmi prchlivý a citlivý na svoji svrchovanost.“

„To mi nemusíš říkat,“ zavrčel Benuir. „Znám ho až příliš dobře. Je to můj vlastní bratranec.“

„Tu výpravu musí vést někdo opravdu schopný a nemůže být příliš početná…,“ pokračoval v radách Raksis, ale zmlkl v okamžiku, kdy si všiml, že král začíná brunátnět.

„Bojoval jsem dřív, než ty jsi začal chodit,“ zasyčel Benuir a praštil pěstí do područky královského trůnu.

„Máš pravdu, můj pane,“ uklidňoval ho mág. „Ostatně jako vždy.“

Benuir se na kněze podezřívavě podíval, nebyl si jistý, jestli je jenom tak vlezlý, nebo jestli si z něj utahuje. Avšak stygijcova tvář byla neproniknutelná a vážná, takže král se pomalu uklidnil.

„Připrav všechny informace, které máš, abych je mohl předat veliteli výpravy.“

Mág se lehce uklonil a ze širokého rukávu svého oděvu vytáhl papyrovou roli převázanou rudou stužkou. S další úklonou ji podal svému králi.

„Můžeš jít,“ řekl Benuir, když ji od něj převzal.

Raksis se otočil a dlouhými kroky zamířil ven z přijímacího sálu. Na okamžik se zastavil u dveří a počkal, až mu je jeden ze dvou strážných otevře.

2.

„A je to,“ vykřikl Asendik, velitel královy osobní stráže a také jeho vzdálený příbuzný, když odrazil útok svého mohutného a silou hýřícího tréninkového partnera, a znovu zaútočil.

Byl přesvědčený, že nyní už svého protivníka určitě zasáhne, ale k jeho obrovskému překvapení se tak nestalo. Asendikuv rovný a široký meč se zařinčením odskočil od čepele podobné zbraně, o níž si myslel, že bude bozi vědí kde. Mohutný černovlasý a modrooký barbar se zubil, jako kdyby už dobrou půlhodinu nezápasil s nejlepším bojovníkem krále Benuira.

Cvičiště královských vojáků bylo v levém křídle hradu a zalévaly ho ranní paprsky podzimního slunce. Brythunec, který se vzdáleně podobal svému příbuznému, králi Benuirovi, si otřel zpocenou tvář o rameno. Byl také vysoký, skoro jako Conan, a nosil dlouhé světlé vlasy vzadu svázané do ohonu. Oproti svému už mírně obtloustlému příbuznému se však honosil vypracovanými svaly. Na sobě měl krátké, pod kolena sahající režné zelené kalhoty. Po tváři i po těle mu stékaly hojné proudy potu.

Asendik již několikrát trénoval s cimmerským barbarem Conanem, který se v jeho jednotce objevil poměrně nedávno. Modrooký barbar se k osobní stráži krále dostal za zásluhy.

Byl se svou jednotkou zavlečený do srážky na nemedijských hranicích a přestože Nemedijci měli pětinásobnou převahu v počtu mužů, dokázal po smrti velitele nejen bitvu vyhrát, ale i získat velmi cenné informace a zajatce, mezi nimiž byl i šlechtic Korantas, jeden z významných příbuzných nemedijského krále.

Asendik nabýval přesvědčení, že modrooký barbar je v boji lepší než on sám, ale že nechce vyhrát. Jen mu vrtalo hlavou proč.

S vypětím všech sil odvrátil záludný Conanův útok na levou nohu, když se ozval zvučný hlas jednoho z králových pážat.

„Velitel Asendik se má okamžitě dostavit ke králi.“

Jak Cimmeřan, tak i Brythunec okamžitě sklonili cvičné meče a Asendik si oddychl. Měl už toho plné zuby. Vzal si od pážete ručník a otřel se do něj. Vrhl rychlý pohled na Conana, jehož tvář byla klidná a jen sem tam se na ní objevily kapičky potu.

Oba muži zamířili k dřevěnému korytu, do něhož před chvílí sluhové nanosili čerstvou vodu, a opláchli se. Pak se oblékli.

Asendik se podíval na oblohu a s povzdechem se začal soukat do silného kabátce a balónovitých kalhot. Nemohl se dostavit před krále ve cvičném oblečení. Závistivě se při odchodu ohlédl po Conanovi, který stále ještě v krátkých kalhotách uklízel cvičné zbraně.

„Máš pro zbytek dne volno,“ křikl Asendik na Conana, který vystavoval svalnaté tělo slunci, aby rychleji oschnul.

Cimmeřan se zazubil, bylo mu milé, že může vypadnout

z hradu do města. Jeho žízeň, velká díky tréninkovému boji s Asendikem, byla vyšší o to, že včera večer popíjel v hospodě až do ranních hodin a jazyk se mu lepil na patro ještě když ráno vstával.

3.

„Můj milý Asendiku,“ usmál se Benuir na svého velitele stráže a tomu se zježily všechny chlupy na těle.

Takový milý přístup věštil pořádný průšvih.

„Ano, můj pane?“ velitel se napřímil do pozoru a zhluboka se nadechl jako plavec před tím, než skočí do hluboké vody.

„Dostal jsem zprávy, že naší zemi hrozí nebezpečí. Můžeme je však odvrátit, když budeme mít meč, který se jmenuje Yggrest. Je ukrytý daleko na severu v chrámu Bargonis a dobrovolně nám ho nevydají. Ale já ho potřebuji!“ vykřikl náhle zbrunátnělý král a udeřil pěstí do podničky křesla.

Pak uchopil velký zlatý pohár, v němž měl rudé khorajské víno, a zhluboka se napil. Utřel si ústa rukávem vyšívané košile a znechuceně se podíval na rudou skvrnu, která na něm vznikla. Kývl směrem k židli stojící z boku stolu, u něhož seděl.

„Sedni si,“ řekl už klidněji. „A nalej si,“ ukázal prstem najeden z pohárů, které stály na podnosu.

Asendik si vybral ten, jehož stěny zdobil výjev z lovu na tygra. Nalil si víno a napil se. Bylo vynikající.

„Co bys navrhoval?“

„Do Severního království nemůžeme poslat velkou výpravu. To musí být jen několik zkušených mužů.“

Král souhlasně kývl.

„Máš někoho, kdo by takového úkolu byl schopen?“

„Mám,“ usmál se Asendik a vzpomněl si na mohutného Cimmeřana s chladnýma modrýma očima. „Conan z Cimmerie.“

Benuir se poškrábal v koutku levého oka a upřeně se zadíval na svého velitele stráže.

„Měl bych ho znát?“

„Zajal Korantase…“

„Ahá, už vím,“ usmál se Benuir a znovu se napil. „Ten vypadal schopně. Kolik mu dáš s sebou mužů?“

„Myslím, že tři, čtyři by měli stačit. Nebudou tak nápadní.“

„Musí vyrazit ihned,“ uzavřel setkání Benuir.

Asendik položil nedopitý pohár na stůl, kývl a vstal.

Pot, který mu vyrazil na čele, když si uvědomil, že mohl být tak nebezpečnou výpravou pověřen on sám, si však dovolil setřít až za dveřmi královy pracovny.

„Okamžitě se pustíme do příprav, můj pane,“ uklonil se králi.

4.

Bylo pozdní odpoledne, už se skoro stmívalo, když se Conan vracel zpátky na hrad. Krátil si cestu úzkými uličkami coarillského podhradí, které v noci nebyly nejbezpečnější a ani ve dne nebylo vhodné pohybovat se tu o samotě. Proto překvapeně upřel oči na ženu, kterou uviděl, když zabočil do jirchářské uličky, jak jde stejným směrem jako on. Navíc ho upoutala ladnou postavou a v neposlední řadě i vybraným oblečením. Hlavu jí skrýval černý závoj, který dokonale halil obličej. Na Brythunku byla vysoká a nesla se jako pávice. V ruce třímala rozměrný vak, který však byl zřejmě velmi lehký. Pospíchala. Asi se chtěla odtud dostat, ještě než nastane úplná tma. Z vedlejší uličky se vynořila postava, kterou Conan zahlédl až v okamžiku, kdy muž uchopil vak a snažil se jí ho vytrhnout z ruky. Žena s ním zápasila mlčky, jako kdyby věděla, že tady jí nikdo na pomoc nepřijde.

Conan se rozeběhl a levičkou zkontroloval dýku u opasku a meč, jehož pochva ho tloukla do lýtka. Zbraně však vytáhnout nemusel. Stačila jedna pádná rána pěstí a překvapený lapka odlétl stranou, zády narazil na nabílenou zeď a pomalu se po ní sesunul na rozbahněnou zem. Byl to typický Zamořan, měl tmavou pleť, černé oči, nebyl velký, ale svaly svědčily o tom, že je cvičeným bojovníkem. Ležel bezvládně a jeho vyšívanou kazajku nyní zdobila nejen výšivka bílou nití, ale i krev tekoucí mu z nosu.

„Pozor!“ vykřikla dívka a pěstí si ucpala ústa přes závoj.

Conan jedním pohledem ocenil její krásu, kterou zblízka závoj zakrýt nemohl právě tak, jako okrouhlá prsa, jež se prudce zdvíhala po boji s lapkou, nezakryly bohatě zdobené bílé šaty. Cimmeřan si uvědomil, že už ji viděl na hradě, ale neměl čas o tom nyní přemýšlet, protože z uličky vyběhli další tři muži, kteří patřili ke stejnému plemeni jako první útočník.

To už však měl Conan v rukách meč i dýku. Ustupoval ke zdi protějšího domu a snažil se, aby měl dívku stále za zády a tak ji chránil před útočníky. Jeho meč mu poskytoval určitou výhodu, protože Zamořané, věrni svému zvyku, byli ozbrojeni dýkami, s nimiž ovšem uměli velmi dobře zacházet.

Meč mu kmital v ruce jako rozzuřený had a přestože muž, který stál uprostřed a byl vůdcem útočníků, výkřiky povzbuzoval ostatní, nemohli se dostat Cimmeřanovi na kůži. Útočník vlevo již měl rozseknutou paži od ramene k lokti a bojoval tudíž jen jednou rukou. Krev stékající po ruce mu však neubírala na bojovém zápalu.

Conan odrážel jeho výpady dýkou v levé ruce a pravičkou s mečem ustavičně ohrožoval druhé dva. Košem odklonil ránu muže vpravo, vodorovným sekem vlevo prorazil obranu velitele lapků a hrotem ostře broušené zbraně vyryl rudou čáru do jeho krku. Muž pustil dýky, zvedl ruce k hrdlu, cosi zachrčel a v té chvíli se mu rána rozevřela a krev, která předtím stékala do krku, nyní vytryskla ven. Muž se nechápavě podíval na své zkrvavené ruce, a pak padl na záda. Bláto ho přijalo s mlaskavým zvukem. Oba zbylí lapkové přestali bojovat a několik okamžiků se nechápavě dívali na mrtvolu svého vůdce, pak se otočili a rozběhli se pryč.

Conan je nepronásledoval. První lapka mezitím zmizel také. Cimmeřan se otočil k dívce, která stále ještě stála s rukou přiloženou na ústa. Měla vytřeštěné oči, ale výraz v nich nebyl hysterický, spíš tam byla špetka obdivu.

„Děkuji,“ vydechla a po chvíli se dokázala i usmát.

Teprve nyní si Conan uvědomil, že je to jedna z královniných dam, které se říkalo slečna Hruška. Nikdo na dvoře nevěděl, kde se tu vzala móda, kdy se urozené dámy u dvora navzájem oslovovaly přezdívkami.

„Potřebujete ještě něco?“ zeptal se Conan a pásl se pohledem na její kráse.

Jeho obdiv byl tak velký, až to v jejích očích vyvolalo úsměv.

„Když budete tak laskav, doprovodíte mě na hrad a nebudete se nikde rozšiřovat o tom, co se tady stalo, bude to vše, co od vás mohu a budu žádat.“

Conanovi trvalo několik okamžiků, než si přeložil její šroubovanou řeč do normální mluvy, a pak s úsměvem kývl.

„Rád,“ a ještě jednou s chutí přejel její postavu pohledem, kterému ženy říkají svlékací. „Proč vás přepadli?“

„Nesu mojí paní něco, co chtěli, a vědět nemusíte, co to je,“ odsekla prudce, ale vzhledem k tomu, že to doprovodila úsměvem, který zmírnil vyřčená slova, Conan její odpověď přijal.

Vydali se opět na cestu k hradu a na místě, kde se stále ještě neobjevila ani noha, přestože okolní domy musely být plné lidí, za sebou zanechali mrtvolu dobře oblečeného Zamořana, kterému Conan pouze odlehčil o váček naplněný zlaťáky. Poznal to nejen podle váhy, ale také podle zvuku, který vydal, když s ním zkušeně potřásl.

Než vyšli na hlavní cestu nedaleko hradní brány, zastavila se a položila mu ruku na prsa.

„Tady odtud už jdu sama,“ řekla rozhodně. „Nemuselo by být dobře, kdyby nás někdo viděl, jak spolu jdeme. Pro vás by nemuselo být dobře,“ dodala.

Conan se nahlas rozesmál, na což zareagovala vyděšeným pohledem, zřejmě si na okamžik pomyslela, že se ten vysoký, svalnatý černovlasý barbar, oblečený do uniformy hradní posádky, zbláznil.

„Nebojím se nikoho a ničeho, dokud mám v ruce meč,“ řekl a dodal: „Rád vás, slečno Hruško, opět uvidím a nemuselo by to být na audienci u krále.“

Začervenala se, což bylo vidět i pod závojem, a prudce odsekla:

„To myslíte si, že já urozená paní…“

Pak se zarazila a tiše dodala: „Když se najde příležitost a vhodná doba…“

Otočila se a skoro začala utíkat k bráně hradu. Conan se opřel o stěnu domu a sledoval její ladné pohyby. Skoro se zasnil.

Škubl sebou, když mu na rameno dopadla ruka jednoho z vojáků, kterým velel: „Jdete dovnitř nebo ven, veliteli,“ zeptal se ho Marbus, voják až do morku kosti.

„Dovnitř,“ zabručel Conan a zahnal vidinu krásné slečny Hrušky.

5.

„Pane,“ Raksis ležel s tváří položenou na černé kamenné podlaze chrámu před sochou, která ztvárňovala obrovského hada, „můj úkol se chýlí ke konci. Podařilo se mi zjistit, kde se nachází tvá zbraň, a ten ubohý králíček vyšle vojáky, aby ti ji přinesli.“

Vzduch byl plný dýmu, jehož vůně byla ostrá a připomínala zelený lotos. Stoupal ze dvou mohutných kovových nádob stojících vedle oltáře. Raksis tu byl sám. Nikdo jiný neměl právo hovořit s bohem, ani jeho zástupce Surnan.

Kamenný had se pohnul. Ten pohyb však neprovázelo žádné skřípění drceného kamene ani oblaka prachu. Jako kdyby se náhle kámen změnil v tekutý černý kov. To Sethin přišel na volání svého služebníka.

„To rád slyššššším,“ ozvalo se z pootevřené tlamy. „A netrvalo ti to ani tak dlouho, jen necelých dvanácccct let,“ řekl had spokojeně. „Na druhou stranu vzhledem k délcccce vašeho života to zase není až tak málo. Ale já umím ččččekat. Avšak moje trpělivosssssst není bezzzmezzzzná. Posssspěšššš sssssi. Chci vrátit bratříččččkovi jeho zzzradu a ty mi v tom pomůžeššššš. Až budeme mít Yggresst, budu potřebovat mnoho duššššší a hlavně jejich magii. Pak budeme mít takovou moccccc, žžže nás dva nikdo nezzzzzassssssstaví.“

„Je to cílem mého života,“ vydechl Raksis a zavřel oči.

Zablesklo se a z hada byla opět jen obrovská kamenná socha s otevřenou tlamou a zlýma očima.

Kapitola druhá

PŘEPADENÍ

1.

Conan se pohupoval v sedle statného hnědáka a jeho jindy kamenná tvář byla nyní zkřivena do mírného úsměvu. Před skupinkou, kterou vedl, se tyčily vysoké hory, na jejichž vrcholcích i teď, uprostřed léta, seděly sněhové čepice.

Opíral se rukama o hrušku sedla a zamyšleně sledoval okolí. Cesta se vinula podél lesa a mírně stoupala. Po pravé ruce měl políčka patřící k vesnici, k níž se blížili. Bylo krásné teplé odpoledne a ve vzduchu poletovala vůně zrajícího armišku a mísila se s vůní vydávanou lesem jehličnanů. Hmyz pořádal bzučivé nálety na všechny teplokrevné tvory v širokém dalekém okolí.

Conan i jeho doprovod byli ozbrojeni, ale žádné znaky, které by je řadily do královského vojska, na sobě neměli. Naopak Zeragin za sebou vedl dvě muly, které se skoro ztrácely pod obrovskými vaky, v nichž bylo zboží ku prodeji. Celá skupina se tvářila jako potulní kupci.

Conan se ohlédl, protože ho najednou cosi upozornilo na nebezpečí. Barbarské instinkty, které zdědil po předcích a ještě posílil díky svému tuláckému životu, ho varovaly a on byl vždy ochotný jim naslouchat.

Tři vojáci, kteří ho doprovázeli, byli natolik zkušení, ostatně proto si je vybral, aby z jeho napětí pochopili, že se cosi děje. Nikdo se nechopil zbraně, ale svoje ruce drželi v jejich blízkosti.

Conan zahlédl, jak cosi vylétlo z lesa. V té chvíli už měl v ruce dlouhý, skoro jedenapůlruční meč, který vytasil přes rameno, neboť pochvu měl na zádech, a srazil jím šíp stranou. Zmizel kdesi ve vysoké trávě. To už Cimmeřan doprovázený svými druhy byl skloněný ke koňskému krku a pobízel zvíře do trysku. Z lesa vyběhlo asi deset mužů a přehradilo jim cestu. Conan, který jel vepředu, dojel k útočníkům a prudce strhnul koně stranou. Jel podél připravené řady lapků, čekajících, aby mohli napadnout koně a teprve pak spadnuvšího jezdce. Tato finta, kterou hojně využívali bojovníci v turanských stepích, však na Cimmeřana neplatila, dobře ji totiž znal. Právě svým manévrem se dostal do výhodné pozice a jeho meč zasvištěl vzduchem a setnul dva překvapené lapky. Jeho vojáci okamžitě napodobili svého velitele, kterému důvěřovali, a během okamžiku se rozhořela prudká bitka. V první srážce padli čtyři lapkové a šest proti čtyřem už pro Conana nebyla přesila. Seskočil za jízdy z koně a zaútočil.

Po několika prudkých ranách bylo po boji. Na místě zůstalo osm mrtvých a jen zbylí dva nepřátelé se dali na útěk a zmizeli v lese. Oba byli zranění, takže jejich cestu lemovaly kapky krve. Conan se za nimi zachmuřeně díval. Na okamžik zaváhal, jestli je má pronásledovat. Pak nad tím mávl rukou a šel dohlédnout na ošetření sečné rány, kterou utržil Marbus. Meč mu rozsekl ruku až na kost. Voják seděl opřený o vysoký jehličnan a měl zaťaté zuby. Bledá tvář dokazovala, že zranění je vážné. Yosaris vytáhl ze sedlové brašny kožený balíček. Položil ho na zem a rozbalil ho. Měl v něm jehlu a nitě, krátké nůžky a další potřeby polního felčara. Sedl si vedle zraněného a zručně mu ještě víc rozřízl košili. Vodou z lahvice ránu očistil, pak ji posypal zeleným práškem proti hnisání. Chvíli se nemohl trefit nití do ouška jehly, ale po chvíli zvučných nadávek se mu to podařilo. Pustil se do zašívání rozseknutého svalu. Marbus při tom nehnul ani brvou. Když Conan podal zraněnému svoji koženou lahvici, v níž měl pálenku, vděčně ji přijal a zhluboka se napil. Zakuckal se a po chvíli, když popadl dech, celý zrudlý řekl: „Co to je zajed? Něco takového jsem nepil ani v Asgalunském přístavu a tam mají námořníci hodně prosolená hrdla.“

Conan se mírně ušklíbl.

„Je to výtažek z kejvalinu.“

„Co to je?“

„Léčivá bylina z Iranistánu,“ odtušil Conan a pečlivě lahvici uzavřel.

Zeragin mezitím obešel mrtvé a prohledal je. Uřízl jim váčky a stáhl prsteny.

„Nebyli to žádní chudáci,“ nadhodil váčky v jedné ruce a prsteny v druhé.

Obojí opět obratně zachytil. Conan natáhl ruku a voják mu okamžitě kořist předal. Cimmeřan si prohlédl nalezené prsteny a obdivně mlaskl. Za své zlodějské kariéry ukradl mnoho vzácných šperků a minimálně dva prsteny se vyrovnaly těm, které získal v Arenjunu z pokladnice královského výběrčího daní.

„Podívejte se po těch, kteří utekli,“ řekl, když Yosaris dokončil šití. „Opatrně, abyste nepadli do léčky. Nejsou to žádní začátečníci. Místo vybrali dobře.“

Oba vojáci jen přikývli a zmizeli v lese. Conan se věnoval mrtvým. Prohledal je daleko pečlivěji než Zeragin a vyplatilo se mu to. Ve vnitřní kapse kabátce jednoho z mrtvých našel složený list papyru. Nyní se mu vyplatila námaha, kterou si dal, aby ovládl i nesnadné umění číst a psát, i když obojí používal jen nerad, neboť to bylo namáhavé. Daleko snazší bylo vynutit si mečem či dýkou služby těch, kteří tato umění ovládali daleko lépe.

Vyšel na cestu a pak usedl vedle Marbuse ke stromu. Rozložil papyrus. Byl probodnutý na dvou místech a pomuchlaný. Písmu to však neuškodilo.

Conan četl:

Drahý příteli,

Jsem rád, že jste přijal úkol, kterým vás pověřila samotná Ištar. Bude to nebezpečné. Nepodceňte, prosím, jedinou možnost, jak úkol splnit. Je to jediný způsob, jak zachránit naši zem před zhoubnou vládou šíleného Sethina. Bohyně bude s vámi.

Xarnios

Modrooký Cimmeřan se zamyslel. Jméno, kterým byl dopis podepsaný, mu bylo povědomé. On sám vyznával jediného boha a tím byl vzteklý Crom žijící na hoře Ben Morgh, který se o své lidi staral jen tím, že jim vdechl život a mužům dal odvahu bojovat. Jinak je nechával být a ani nevyžadoval žádné modlitby, či jiné náboženské projevy. Spíš byl ochotný, pokud se už vůbec namáhal všímat si lidí, seslat na ty, kteří ho něčím takovým obtěžovali, zkázu a smrt. To byly jeho nejmilejší hračky.

„Říká ti něco jméno Xarnios?“ zeptal se Marbuse, který stále ještě seděl opřený o mohutný zelený jehličnan a měl zaťaté zuby, aby překonal bolest ze zranění.

Mladý voják zaťal pěst a v rituálním pohybu si ji přiložil k srdci. Upřeně se díval na Cimmeřana a po dost dlouhé chvíli zavrtěl hlavou. Conan se na něj zadíval těžkým pohledem a mladík ho dlouho nevydržel.

„Jo, je to nejvyšší kněz Ištařina chrámu v Coarille,“ tiše řekl Marbus a byl rudý jako vařený rak. „Ale ten by přece něco takového… Je to učenec a dobrý člověk…“

„Zatím jsem ho z ničeho neobvinil,“ řekl suše Conan, složil papyrus a došel ke svému koni, kde list zasunul do sedlového vaku.

Pak si sedl opět vedle Marbuse na zkřížené nohy a uhladil zem před sebou. Položil vedle sebe váčky a rozdělil jejich obsah na čtyři díly. Jednu hromádku, obsahující dobrých devadesát zlaťáků přisunul k Marbusovi. Mladík se na něj nechápavě podíval a zdravou rukou odehnal komára, který se chtěl přiživit na jeho krvi.

„To je tvoje,“ řekl Cimmeřan a svoji hromádku, která byla stejně veliká jako ty ostatní, shrnul do váčku.

„Vždyť jsi velitel,“ podivil se Marbus a sykl bolestí, jak neopatrně pohnul rukou.

„Máš pravdu,“ usmál se chladně Conan, „ale na téhle výpravě záleží na každém z nás…“

Zapraskaly větvičky a mezi stromy se objevili zbylí dva vojáci, Yosaris a Zeragin. Conan povytáhl obočí a Zeragin se zatvářil spokojeně. Natáhl před sebe ruku, v níž třímal dva váčky.

„Byli zranění a tak neutekli daleko.“

„Vyslechli jste je?“ zeptal se Conan.

„Bránili se do poslední chvíle,“ zavrtěl hlavou Yosaris. „Nešlo to.“

Mohutný Cimmeřan převzal oba váčky a rozdělil peníze opět na čtyři hromádky. Jednu podal Marbusovi, druhou vsypal do svého váčku a další dvě přidal k již vzniklým a posunul je k oběma příchozím. Pak vytáhl šest prstenů. Každému dal jeden a dva, ty nejhezčí, si ponechal.

„Ty potřebuju pro to, abych po návratu zjistil, kdo je poslal. Jsou na nich znaky, které používají některé rody v Coarille. Neznám je, ale i na ně dojde.“

Muži kývli a o víc se nestarali.

Ještě sebrali všechnu použitelnou zbroj z mrtvých a jejich zbraně a nakonec mrtvoly zatáhli do lesa. Pak pomohli Marbusovi vyškrábat se na koně a pobledlý mladík se jednou rukou chopil uzdy. Vydali se pomalým krokem dál. Přizpůsobili se možnostem raněného a Conan zamířil ke vzdálené vesnici.

Cesta se klikatila a slunce již pomalu klesalo k obzoru a ptáci létali nízko. Zeragin se starostlivě podíval na mračna kupící se ještě daleko na obzoru.

„Měli bychom si pospíšit, bouřka přijde ještě před setměním,“ navrhl Conanovi.

Cimmeřan již také chvíli sledoval hromadící se oblaka, všiml si i zesíleného bzukotu hmyzu, a tak jen kývl. Popojel k Marbusovi, vzal z ochablých rukou mladého vojáka uzdu a seskočil z koně. Ze sedlového vaku vytáhl dlouhý řemen a mladíka připoutal k sedlu. Pak znovu naskočil na svého hnědáka, chopil se uzdy Marbusova koně a pobídl svého oře.

2.

Začaly padat první kapky deště, když dorazili do vesnice. Nebyla malá, skoro by se dalo říct, že jde o malý městys. Neměl sice žádné hradby, ale byl tu malý chrám boha Bastese, který byl v těchto horách velmi rozšířený. Jeho dvě kamenné sochy chránily vchod do svatyně a Conan se jen ušklíbl nad tím, jak vypadá. Podivná, pokroucená lidská postava s kočičí hlavou mu nepřipadala dostatečně důstojná pro boha, kterému by se někdo měl klanět. Pak pokrčil rameny.

Některé domy tu byly postavené z kamene, jiné z pálených cihel, ale našly se tu i patrové dřevěnice.

Lidé utíkali domů skrýt se před blížící se bouřkou. Conanova skupinka se zastavila na náměstíčku a Yosaris mávl rukou směrem k domu, který stál v jednom z koutů a ničím se od ostatních nelišil, nebyl o nic výstavnější ani zchátralejší.

„To je hospoda,“ řekl voják přesvědčeně.

Na nedůvěřivé pohledy svých společníků odpověděl drobným úsměvem.

„Už jsem tady jednou byl, když král jel na návštěvu ke svému bratranci do Derganu.“

Conan kývl a zamířil k označenému domu. Slunce právě zapadalo, chlad se dotkl změkčilejších Brythunců. Rozpršelo se a za chvíli byli všichni čtyři mokří, jako kdyby lilo celý den.

Projeli podloubím a ocitli se na prostranném dvoře. Byl čtvercový. Dvě boční strany tvořily hospodářské budovy, stáje a sklad, a náprotivná strana ústila do nějaké užší uličky. Koně sami zamířili tam, odkud se neslo řehtání a podupávání již ustájených zvířat. Conan seskočil z hnědáka a sundal Marbusovi pouta, která ho držela na koni. Mladý voják byl v bezvědomí, a tak bezvládně sklouzl do Cimmeřanova náručí. Conan se nestaral o ostatní a zamířil přímo do pohostinně pootevřených dveří. Kopnutím je otevřel docela. Dveře třískly o zeď a přerušily tak veškerý hovor v místnosti.

Zpoza pultu vyběhl růžolící hostinský, který na sobě měl uniformu všech hostinských na světě, bílou, mírně ušmudlanou zástěru, rudé kalhoty po kolena a našedlou, mírně špinavou košili.

„Pokoj pro raněného,“ štěkl Conan nepřívětivě.

„Samozřejmě, pane… Dáme ten nejlepší pokoj…,“ ukláněl se hostinský a měl viditelně radost, že vydělá na nečekaných hostech. „Pojďte za mnou.“

Otevřel dveře hned vedle pultu a vchodu do kuchyně a za nimi se objevily schody do patra. Conan šel za ním. Dřevěné schody vrzaly a sténaly pod tíhou mohutného Cimmeřana, který nesl bezvládného Marbuse. V prvním patře zabočil hostinský do třetích dveří vpravo.

Přivítal je čistě vymalovaný pokoj s třemi lůžky, velkým oknem potaženým rybí blánou, takže propouštělo dost světla, několika háky ve zdi, připravenými na oblečení, a v koutě vedle dveří stál stůl s dvěma židlemi. Bylo tu čisto a nevypadalo to, že by hosté měli příliš početnou společnost hmyzích návštěvníků.

„Bude vám tento pokoj vyhovovat?“ zeptal se hostinský, když sledoval, jak Conan pokládá mladíka na postel.

„Ano,“ kývl Conan, „mým společníkům vyhovovat bude. A potom potřebuji ještě pokoj pro sebe.“

„Samozřejmě, pane,“ sklonil hlavu hostinský. „Jsou to hned ty dveře vedle. Předpokládám, že jíst budete dole. Mám tam pečené selátko, ryby, sýr, kýtu z jehněte, pivo, víno… Všechno, co si budete přát.“

„Pošlete mé společníky nejdřív nahoru a pak se setkáme u jídla,“ řekl Conan a přestal si všímat hostinského a začal se věnovat Marbusovi.

3.

Když se objevili Zeragin a Yosaris, měl už Conan hotový nový obvaz a právě odcházel do svého pokoje. Zastavil se a z vaku, který mu podal Zeragin, vytáhl nevelký tubus. Otevřel ho a vytřepal z něj srolovaný papyrus. Položil ho na stůl a uhladil rukou. Papyrus se však znovu zkroutil. Conan si vztekle odfrkl a sáhl do váčku a vytáhl odtud několik mincí, kterými zatížil rohy mapy. Pak se nad ni sklonil. „Musíme jet stále na sever, nechat Dargas po levé ruce…,“ řekl zamyšleně. „Ale tahle mapa není přesná, budeme se muset vyptávat a tím na sebe budeme zbytečně upozorňovat,“ dodal nespokojeně.

„S tím vám, veliteli, nepomůžeme,“ pokrčil Yosaris rameny a odhodil prudkým pohybem dozadu dlouhé světlé vlasy. „Byl jsem sice v Dargasu dvakrát, ale nikdy ne tak daleko na severu, kde by měl být ten klášter.“

„Jdeme se najíst,“ mávl nad tím nakonec rukou Conan a zasunul stočenou mapu zpátky do tubusu.

Sešli dolů do šenku. Bylo tu už plno a muži hlaholili nad džbánky piva, které tady bylo obvyklejším nápojem než víno. Hostinský pro ně měl připravený stůl v koutě, hned vedle krbu, v němž se, nabodnuté na rožeň, peklo sele. Kůži už mělo červenou a desetiletý kluk, který jím otáčel, se mlsně olizoval, když kapky tuku dopadající na rozpálená polena voněly tak, že by i patnáct let starou mrtvolu vytáhly z hrobu.

Než stačili usednout, už před nimi byly džbánky napěněného piva. Mohutný Cimmeřan se po jednom natáhl a zabručel: „To nemáte nějakou větší nádobu? Tohle jsou džbánky pro děti.“

Hostinský se jen s údivem díval, jak Conan zaklonil hlavu a jedním douškem vypil celý džbánek. Položil ho zpátky na stůl a hřbetem ruky si utřel pěnu z horního rtu.

„Není špatné, ale je ho málo,“ poznamenal. „A kde je jídlo?“

„Už ho nesu, už ho nesu,“ vykoktal zmatený hostinský a rozběhl se do kuchyně.

Za chvíli se objevil s obrovským dřevěným tácem, na němž se vršil nakrájený sýr a uzené ryby. V podpaždí nesl celý pecen chleba. Položil jídlo na stůl, nadechl se a chtěl něco říct. Conan ho však předběhl.

„Na začátek by to bylo dobré a teď nám nakrájej to selátko. A nezapomeň na pivo…“

Hostinský sepjal obě ruce pod bradou, což bylo zdejší gesto údivu. Zaběhl do kuchyně a z ní se za okamžik vyřítila s několika džbánky mladá, pohledná Hyperborejka. Byla vyšší než ženy, s nimiž se v poslední době Conan setkával, a měla dlouhé havraní vlasy, které se leskly jako smůla vytékající ze země v Puntu. Conan se zalíbením spočinul pohledem na její pružné postavě. Oproti seveřankám byla štíhlá, s velkými prsy a úzkými boky a navíc byla mnohem snědší. Míhala se místností jako vítr.

Conan ji sledoval pohledem, ale to neznamenalo, že by zanedbával jídlo. Dýkou si krájel sýr na velké kusy, které s chutí žvýkal. Rybami se živili oba Brythunci, kteří je milovali.

Hostinský přinesl podivnou hliněnou nádobu, která se podobala obřímu poháru na nízké tlusté nožce. Nesl ji v obou rukách a byl přitom trochu prohnutý dozadu, aby ji vyvážil. Musela mít obsah dobré tři litry. Postavil ji před Cimmeřana a zhluboka si oddechl.

„To je největší nádoba, kterou máme, pane. Říká se, že ji tu za dob mého prapraděda zapomněl jeden troll. Doufám, že vám bude vyhovovat, pane.“

Conan se rozesmál a uchopil ji jednou rukou a zhluboka se napil.

„Konečně slušný pohár,“ zařval na celou hospodu.

To už starší žena přinášela nakrájené sele.

Muži se pustili do jídla a za chvíli z pečeně zbylo jen několik dobře ohlodaných kostí, které hodili psům pobíhajícím lokálem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Conan a meč Yggrest.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.