Táto elektronická kniha bola zakúpená v internetovom kníhkupectve Martinus.sk

Meno a priezvisko kupujúceho: Kópia pre majiteľa práv

E-mail: info@vydavatelstvorak.sk

Upozorňujeme, že elektronická kniha je dielom chráneným podľa autorského zákona a je určená len pre osobnú potrebu kupujúceho. Kniha ako celok ani žiadna jej časť nesmie byť voľne šírená na internete, ani inak ďalej zverejňovaná. V prípade ďalšieho šírenia neoprávnene zasiahnete do autorského práva s dôsledkami podľa platného autorského zákona a trestného zákonníku.

Veľmi si vážime, že e-knihu ďalej nešírite. Len vďaka Vašim nákupom dostanú autori, vydavatelia a kníhkupci odmenu za svoju prácu. Ďakujeme, že tak prispievate k rozvoju literatúry a vzniku ďalších skvelých kníh.

Ak máte akékoľvek otázky ohľadom použitia e-knihy, neváhajte nás prosím kontaktovať na adrese eknihy@martinus.sk

Elektronická kniha

Je to takmer zázrak, ak si rímske sklo

aj po takmer dvoch tisícročiach zachovalo svoju krásu

© Pavel Dvořák 2003, 2004, 2010

© Photography Jakub Dvořák

© Design Pergamen (Juraj Demovič, Jakub Dvořák, Juraj Vontorčík)

Vedeckí redaktori prof. PhDr. Václav Furmánek, DrSc., a PhDr. Titus Kolník, DrSc.

Zodpovedná redaktorka Viera Švenková

Register a overovanie reálií Zdenka Oškerová

Elektronická úprava obrázkov Agnesa Somorovská

Korektorka Marta Biskupičová

Vydavateľstvo Rak Budmerice

Tretie vydanie. Budmerice 2010

Sadzba a litografie Garamond, s. r. o., Trnava

Vytlačili Tlačiarne BB, s. r. o., Banská Bystrica

ISBN 978-80-85501-49-0

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Pri nakrúcaní filmu Veľká cesta za zlatým rúnom na gréckom ostrove Kós (zľava) režisér cyklu Gejza Kendy, Pavel Dvořák a odborný poradca Václav Furmánek. Na spodnej snímke autor námetu filmu Záhada dlhých valov Miroslav Harman, zakladateľ rímskej a germánskej archeológie na Slovensku Titus Kolník a moderátor cyklu Pavel Dvořák

Pred niekoľkými rokmi ma okolnosti priviedli na grécky ostrov Kós, jeden z najkrajších a najvzácnejších klenotov staroveku, preslávený nielen antickou architektúrou, nádhernými sochami, mozaikami, ale aj ako miesto, kde sa zrodila moderná medicína. Na Kóse pôsobil prvý z európskych lekárov Hippokrates (píše sa o ňom v kapitole Veľká cesta za zlatým rúnom), budovateľ azda najstaršieho sanatória na svete, jedinečného Asklepieionu, ktorý bol hlavným dôvodom mojej návštevy. Keď som sa potom ako vo vytržení prechádzal po pamätných miestach, odrazu ma zaujal zvláštny jav. V masívnej kamennej dlažbe najvyššej terasy boli odtlačky – hlboké stopy bosých ľudských nôh. V prvej chvíli som nechcel veriť vlastným očiam, vzápätí však vysvitlo, že to bola iba hračka prírody, čosi ako obrazová anekdota, lebo o niekoľko krokov ďalej sa stopy zmenili na zhluk obyčajných zvetraných dier, ktoré len náhodou na jednom mieste nadobudli podobu ľudských stupají.

Tak či tak stopy. Stopy dávnej minulosti…

Symbol faktu, že aj najstaršia história po sebe zanecháva stopy, ibaže po tisícročiach ťažko povedať, kam vedú a aké poučenie ukrývajú, či nie sú len chimérou, dielom fantázie alebo náhody.

No ani vtedy nemusia byť bez úžitku.

Po roku som sa na ostrov Kós vrátil s televíznym štábom. Nakrútili sme veľké množstvo materiálu, ale stopy, ktoré ma tak oklamali, som hľadal márne. Chodil som hore-dolu po dlažbe rozpálenej slnkom východného Stredomoria, ale bezúspešne. Zišiel som o terasu nižšie a vtedy som si všimol iné stopy. Naozajstné stupaje odtlačené do veľkých kamenných balvanov. Boli to stopy po nohách kamenných sôch, ktoré už dávno kamsi zmizli. Zostali len dve plytké jamky, v ktorých kedysi stáli nohy stratených kamenných postáv.

Je to v podstate veľmi prozaické. Jamky mali tvar chodidiel z konštrukčných dôvodov, ale aj to je svojím spôsobom metafora, metafora o stopách, ktoré ostali po stratenej nádhere dávnych vekov.

Aj slovenský starovek je taká metafora.

Zostalo z neho tak málo, že ťažko s istotou povedať, či vôbec jestvoval, či dejiny Slovenska spred dvoch, troch alebo aj štyroch tisícročí možno zaradiť do rámca antického sveta, či sa staroveké stopy po niekoľkých krokoch nezmenia na chiméru, dielo fantázie. Skúsme to. Aspoň za pokus to stojí.

Drobný zlatý prívesok zo Spišského Štvrtka pôsobí po zväčšení monumentálne.

Ale v tom to asi väzí – v uhle pohľadu, ktorým sa pozrieme do minulosti

Hnev tatranských bohov

Neviem, koho by som mal citovať skôr, či Homéra, alebo Vojtecha Zamarovského, lebo ten ma vo svojom dome v stredočeských Souticiach priviedol na myšlienku nakrútiť film o spoločných črtách nášho praveku* a antického staroveku.

Alebo aj slovenského staroveku?

Čo je to vlastne starovek?

Egyptské pyramídy, Mezopotámia, nádhera helénskeho Grécka a antického Ríma, literatúra, ktorú možno dodnes čítať? Isteže, lenže to je už vrchol staroveku. Aký bol jeho začiatok? Ponášal sa na náš pravek?

Názov starovek vznikol v období renesancie, keď sa ľudia začali zamýšľať nad minulosťou a rozdelili históriu na starý, stredný a nový vek. Pravdaže, bola to len schéma, navyše od renesančných čias sa všeličo zmenilo, pribudol pravek, a to nie je malá zmena, ráta s miliónmi rokov (renesančné predstavy nepresiahli tisícročia), a tak som teda začal hľadať. Ottův slovník naučný uvádza, že starovek je „doba sahající od neurčitých a neurčitelných prvopočátků dějin“. Malá československá encyklopedie starovek charakterizuje ako „vžité, ale nepřesné označení společenského vývoje od 3. tisíciletí před naším letopočtem do 5. století našeho letopočtu, kryjící se v marxistické periodizaci dějin s dobou otrokářského řádu“.

Veľa som sa nedozvedel. Pri takých neurčitých a nepresných charakteristikách by sa do staroveku vtesnal aj slovenský pravek, aspoň jeho záver, no podľa môjho názoru rovnako významný je aj spôsob poznávania tých čias, keď k hmotným pamiatkam pribudlo písmo. A také sa u nás z egyptských alebo gréckych čias nenašlo, azda ani nejestvovalo. S istým nadľahčením by sme mohli povedať, že pravekému Slovensku chýba do staroveku len niekoľko riadkov, lenže krásnych riadkov, takže to vôbec nie je málo:

Bohovia sedeli po boku Dia a poradu mali

na zlatej podlahe siene a prostred velebná Hébé

liala im nektár; a bohovia, dvíhajúc poháre zlaté,

navzájom na zdravie pili a hľadeli na trójske mesto.

Tieto verše napísal Homér v hrdinskom epose Ilias o dobytí Tróje, v diele, ktorým sa začala európska literatúra. Ožíva v nich starogrécky Olymp, ľuďom neprístupné sídlo bohov na horských končiaroch, ktoré pripomínajú naše Tatry. To preto ma režisér Gejza Kendy pri nakrúcaní filmu Hnev tatranských bohov postavil pod zachmúrené končiare Vysokých Tatier, aby som mohol povedať:

„Isteže, nik netvrdí, že na vrcholcoch Vysokých Tatier žili bohovia gréckych bájí a kdesi pod nimi ležala Trója; tento príbeh chce iba upozorniť, že v tom istom čase ako v Grécku sa aj na Slovensku odohrávali čudné veci. Žiaľ, bez Homéra. Čudné veci; v Grécku známe, u nás tušené.“

A to je chvíľa, keď sa k Homérovi pripája Vojtech Zamarovský. Upozornil ma totiž, že aj grécky starovek sa začal vecami len tušenými. Najvyšší boh Zeus nežil vždy na Olympe. Matka ho porodila v jaskyni na vrchu Dikté na ostrove Kréta. Urobila to tajne, lebo jej manžel Kronos v obave o svoju vládu zožral dovtedy každé dieťa, ktoré priviedla na svet. Zeus oslobodil súrodencov, ktorí žili v otcovom bruchu – boli nesmrteľní. Rozzúrený Kronos v boji zahnal Dia až na Olymp. Zeus síce napokon zvrhol otca do podzemia, ale už zostal na Olympe, v zlatom paláci, ktorý mu vysoko, až v oblakoch postavil Hefaistos.

Zeus sa zrodil ako prastarý indoeurópsky boh, predkovia antických Grékov si ho do Grécka priniesli zo svojej pravlasti, o ktorej sa dnes už všeobecne predpokladá, že sa nachádzala v civilizačnom kotli kdesi pri Čiernom mori. A tu už objavíme isté podobnosti, pretože z tohto kotla sa okolo roku 1900 pred naším letopočtom vydali budúci Chetiti do Anatólie, budúci Gréci do Helady a ďalší, ktorých „budúce“ meno nepoznáme, na Slovensko, do Maďarska, Rakúska, na Moravu, do Čiech a ďalších krajín (viac v nasledujúcej kapitole). Nie je isté, či si aj oni priniesli zo spoločnej pravlasti vieru v Dia, ale vo Včelinciach pri rieke Slaná sa našlo v v štyritisícpäťstoročnom žiarovom hrobe päť „sovích“ urien, ktoré sú rovnaké ako urny z tých istých čias objavené v predhomérskej Tróji.

Zeus nežil vždy na Olympe a spočiatku sa ani neponášal na človeka. Sprvu to bol abstraktný boh neba, ľudskú podobu získal až oveľa neskôr, po stáročiach. V jaskyni, kde sa „narodil“, našli archeológovia pamiatky z tretieho tisícročia. Meno Zeus po prvý raz spomínajú krétsko-mykénske tabuľky zo 14. storočia. Trójska vojna sa odohrala v 12. storočí a Homér, ktorý to všetko opísal, žil v 8. storočí (všetko isteže pred naším letopočtom).

Teda prinajmenšom 1 500 rokov potreboval „olympský vrhateľ bleskov“, aby sa zmenil z abstraktného symbolu na boha s ľudskou podobou. To si treba uvedomiť, ak chceme pochopiť, koľko z olympskej slávy uviazlo na končiaroch Vysokých Tatier. Náboženské predstavy sa totiž všade vyvíjali od kultu zvierat a totemizmu (uctievania prírodných síl a neživých predmetov) cez bohov-zvieratá, ktoré len postupne získavali osobnú podobu, až k „Olympanom“, čo vyzerali ako ľudia a tak sa aj správali: škriepili sa, zápasili, ľúbili, mali súrodencov, priateľov, manželky, milenky, sluhov a niektorí aj pracovali ako obyčajní smrteľníci. Čosi z predchádzajúcich, často zvieracích podôb sa však zachovalo napríklad v egyptskej mytológii; taký je pohrebný boh Anubis, ktorý má ľudské telo a šakaliu hlavu, alebo Bastet s hlavou mačky. No aj v Grécku bola Héra volooká, Aténa sovooká, Zeus sa premieňal na labuť a býka, Pan mal nohy capa, bohov sprevádzali zvieratá (najvyššieho Dia napríklad orol), niektoré zvieratá sa bohom zasväcovali (Héliove a Apolónove čriedy), obludný Minotauros z krétskych palácov kráľa Minoa sa narodil z matky oplodnenej býkom, s nymfami sa (na vlastnú škodu) spúšťali mládenci, čo pripomína naše povesti o vílach alebo zasväcovanie dievčat v jarnej vode. Prežili aj ďalšie podobnosti, zbrane sa uctievali ako fetiše, talizmany mali čarovnú moc, všetko spolu vytváralo krásny prepletenec, ktorý už len čakal na básnika. Na Homéra:

Kronovec Zeus vtom z Olympu rozkázal bohyni Themis

povolať do snemu bohov; tá prebehla všade a všetkým

zaniesla rozkaz, by ihneď sa pobrali do domu Dia.

Prišli ta všetky rieky krem ich otca Ókeana,

prišli ta všetky tiež nymfy, čo bývali v prekrásnych hájoch,

ako aj v prameňoch riek a v mokrastých trávnatých lúkach.

Prišli do domu veľkého Dia, čo nad mrakmi vládne,

sadli si v portiku hladkom; ten Diovi, otcovi svojmu,

Héfaistos, umelec slávny, sám postavil skúsenou mysľou.

Takto sa teda u Dia zišli.

Diov dom na Olympe stál vysoko v horách, kam sa normálni smrteľníci neodvážili. Vo Vysokých Tatrách vo Veľkej Studenej doline našli horolezci medenú sekerku. Mysleli si, že je to starobylý horolezecký čakan, ale archeológovia v ňom rozoznali sekeromlat, ktorý vyrobili pred vyše 4 000 rokmi, približne v tých istých časoch ako najstaršie predmety v Diovom rodisku v jaskyni na vrchu Dikté, a aj on sa našiel na miestach, kam sa obyčajný smrteľník neodvážil.

Ako sa tam dostal? Do výšky takmer dvetisíc metrov nad morom? Priniesol ho ktosi smelý alebo zúfalý ako obetu, prosbu, pokus o uzmierenie bohov, ktorí aj dnes vyvolávajú hrôzu?

Sekeromlat z Veľkej Studenej doliny pochádza približne z tých istých čias ako opevnená osada Burchbrich vo Veľkej Lomnici. Burchbrich však nebol obyčajné výšinné sídlisko, ale niečo zvláštne, tajomné. Na Burchbrichu sa našli neobyčajné veci, napríklad miniatúrne sekeromlaty z hliny – neboli to nástroje ani hračky, preto sa im pripisuje skôr náboženský význam. O náboženstve azda svedčí aj čudná figúra s naznačenou tvárou a vlasmi, ale aj osemdesiat hlinených zvieratiek, ovce, kozy, kravy, ošípané, kôň, pes, los, jeleň, pratur, medveď, takmer všetky „zabité“, rozbité, s odlomenou hlavou alebo nohami. Pre naše rozprávanie sú však možno najdôležitejšie tajomné značky na dne misky, ktorá stávala na pitoresknej nôžke, a ďalšie na praslene, akých sa na Burchbrichu našli stovky. Sú azda predstupňom písma, ktoré nám tak veľmi chýba?

Výšinné sídlisko Burchbrich založili v časoch, keď sa narodil Zeus, zvieratká sú o dve-tri storočia mladšie. Pochádzajú približne z tých istých čias ako podobné zvieratká, ktoré sa našli pri výskume gréckej Olympie. Slávny Diov chrám totiž postavili na mieste, kde predtým stávala svätyňa Matky Zeme, a aj tej sa ako obete prinášali hlinené zvieratká.

Môže to byť všetko náhoda?

Doktor Care Blegen z americkej univerzity v Cincinnati, ktorý v rokoch 1932 – 38 viedol výskum v Tróji, upozornil, že na trójskej keramike sa objavujú rovnaké motívy ako na keramike z „Uhorska“. V čase Blegenovho výskumu však Uhorsko už dávno nejestvovalo, a navyše, doktor Blegen, žiaľ, neuviedol, ktorú časť Uhorska mal na mysli. Grécke mestá najväčšmi pripomína Myšia hôrka pri Spišskom Štvrtku. Na Myšej hôrke stála osada, ktorá v mnohom vyvoláva predstavu miest v Stredomorí, najväčšmi azda Mykén. Chránili ju najstaršie dosiaľ známe kamenné múry v strednej Európe, bránu strážili dve kamenné veže, domy boli vnútri usporiadané do ulíc, námestie bolo vydláždené kameňmi a na najvyššom mieste stála oddelená akropola, obydlie najbohatších, ako dokladali zlaté poklady, ktoré archeológ Jozef Vladár objavil v zrúcaných domoch.

Osadu na Myšej hôrke možno stihol rovnaký osud ako Tróju, ani ju neochránili mohutné hradby, aj ona zanikla pri nepriateľskom útoku a aj o jej osude rozhodli azda obyvatelia Olympu, ako naznačuje pohľad na končiare Vysokých Tatier. Tam žili bohovia, ktorí obyvateľom Myšej hôrky pripravili krutý osud. Archeológovia vykopali čosi, čo naznačuje tušenie hrozných chvíľ, strach pred neodvratným. Neďaleko brány, najzraniteľnejšieho miesta pevnosti, našli deväť znetvorených ľudských tiel. Azda išlo o jedného bojovníka, tri ženy a päť detí. Mŕtvy muž mohol mať asi dvadsaťpäť rokov. Na jeho lebke boli zreteľné stopy po ôsmich sečných ranách. Podobné sa našli aj na telách žien a detí, neboli to však rany, aké sa rozdávajú v boji, ale stopy po vražde, po obete, vykonanej počas neznámeho náboženského rituálu.

Pripomeňme si obetu, ktorú priniesol Achilles pod hradbami Tróje na počesť mŕtveho druha, hrdinu Patrokla, zabitého v súboji s trójskym hrdinom Hektorom.

Spravili hranicu na celých sto stôp dĺžky i šírky.

Na vrchol hranice vložili so smútkom mŕtveho druha.

Patroklos vládca mal deväť prítulných domácich psíkov;

dvom z nich podrezal hrdlá a tiež ich na drevo kládol.

Krem toho tam vložil dvanásť trójskych vznešených synov,

ktorých sám zahubil bronzom.

Potom chrabrý Achilles bôľne zakvílil:

Poteš sa, Patroklos milý, hoc v smutnom príbytku Háda,

teraz ti sľubujem, čo predtým som bol sľúbil.

Dvanásť junákov chrabrých, čo splodili vznešení Trójski,

spaľuje oheň súčasne s tebou. A Hektora, syna

Priama, nevydám plameňu nikdy, lež ho hodím psiskám.

Pri obete na Myšej hôrke Homér, žiaľ, chýbal, ale našlo sa tam niekoľko zvláštnych výrečných predmetov. Medzi mŕtvymi telami ležala hlinená hlavička vodného vtáka, džbánik, prenosná piecka-pyraunos a nad strašným hrobom tri kusy travertínu vytesané do podoby srdca. Tri kusy travertínu z Gánoviec, vzdialených len desať kilometrov od Myšej hôrky a kedysi azda rovnako slávnych, lebo ak Myšia hôrka pripomína vzhľadom Mykény a osudom Tróju, Gánovce by sa dali porovnať so starovekými Delfami.

Vonkajšia podoba, pravda, nejestvuje, zo slávnej minulosti zostal len zvyšok krátera, z ktorého kedysi vytekala minerálna voda. Ešte nedávno však stála v Gánovciach vysoká travertínová kopa a na nej trosky opevnenej osady, ktorú postavili asi pred 3 500 rokmi, teda tri storočia pred trójskou vojnou. Nik z odborníkov ju nevidel, iba sa traduje, že v čase, keď sa začal ťažiť travertín, bola na vrchole kopy plocha obkolesená valom. Zrejme nie hradisko v pravom slova zmysle, vojenská pevnosť, skôr opevnená svätyňa, ktorej hlavným chrámom bol spomínaný kráter. Pôvodne bol široký asi 20 metrov, no ešte v ľadovej dobe ho zaniesli kamene a zemina. Koľko z neho zostalo, ťažko povedať, ale na inšpiráciu určite dosť, niečím musel vtedajších ľudí zaujať, pretože do krátera vyhĺbili asi deväť metrov hlbokú a štyri metre širokú studňu. Aby sa nezosunula, spevnili ju masívnym trámovým zrubom a prinajmenšom sčasti vymazali hlinou. Väčšmi než studňu pripomínala vchod do podzemia, azda rovno do sídla nášho Hádesa, a účinok sa stupňoval, ak z krátera spolu s minerálnou vodou vychádzala para, no najmä smrtiaci plyn, kysličník uhličitý, ktorý spoľahlivo zabil každého a všetko, čo sa dostalo do jeho dosahu. Pôsobivé, a ako ukázal archeologický výskum, aj strašné miesto.

Nebol to jednoduchý výskum, horná časť studňového zrubu za neznámych okolností zhorela. Našťastie bol kráter zapchatý vrstvou obilia (niektorí bádatelia túto okolnosť zľahčujú), ktorá zvrchu zhorela, zuhoľnatela, a tým ho rozdelila na dve časti. Predmety nad ňou zničil strašný oheň, ako dokladala vypálená mazanica, uhlíky, zhorené trámy, kusy bronzu zliate do beztvarých hrúd, polámané a obhorené kosti zvierat aj ľudí. Žiar bol taký veľký, že steny studne miestami vypálil dočervena, na dno však nedočiahol (azda ho chránila vrstva kysličníka uhličitého, ktorá zadusila oheň), a tam sa našli dve odťaté ľudské ruky ozdobené bronzovými náramkami. Bol to zázrak, čo všetko v studni zostalo: keramika (naberačka, cedidlo, úžitkové misy, dekoratívna keramika, zlomky pyraunov, nezvyčajné terčíky vyrobené z črepov, niektoré prevŕtané, praslen, hlinená lyžica, závažie), zlomený kadlub na odlievanie dýk, čepieľky z pazúrika, sekeromlat z jelenieho parohu, bronzový drôt, zlatý šperk, gombíky, ale aj nádobky a šperky z brezovej kôry, perfektne zachovaný trámový rám studne a ďalšie predmety. Desivo pôsobili zvieracie, no najmä ľudské kosti – pozostatky dospelých, ale aj detí (zlomky lebiek, čeľustí a dlhých kostí) so stopami po sekaní a pálení, jednoznačný doklad o rituálnej hostine, dokonca o ľudožrútskych hodoch.

Všetky predmety svedčili o náboženskom poslaní krátera. Zvonku vyzeral ako obrovský pažerák, ktorý ústil kdesi pod zemou, v tajomnej ríši podzemného boha. Musel to byť krutý boh, ak si ako obeť žiadal aj živých ľudí.

Pri kráteri alebo aj nad ním azda stála nejaká stavba, chrám alebo niečo podobného, tá však celkom zmizla (ak z nej vôbec čosi zostalo) pri novovekej ťažbe kameňa, možno preto len predpokladať, že obety prinášali kňazi počas zložitých náboženských rituálov. Asi sa začínali obradným jedením a pitím, pričom časť jedál a nápojov putovala do podzemia. V kráteri sa našli už spomínané desiatky nádob z brezovej kôry (už len tým, že sa zachovali po tri aj pol tisícročí, predstavujú malý zázrak), ak k nim prirátame množstvo nádob z keramiky, možno si ľahko predstaviť jeden z najrozšírenejších náboženských obradov, aj v Homérovi opísané obradné pitie a odlievanie bohom; v Gánovciach azda pitie posvätnej minerálnej vody.

Medzi unikáty patria záušnice z brezovej kôry, ktoré napodobňovali kovový šperk, kamenný falus, prevŕtané zvieracie prsty, zlatý šperk do vlasov, perly z modrastej sklenej pasty, ovčí a kozí trus, zvyšky hmyzu, kosti ježov, žiab a malých hlodavcov, ktoré asi do krátera spadli nešťastnou náhodou.

Fascinujúco pôsobia prepálené kusy mazanice, na ktorých sa zachovali odtlačky rúk; možno to boli ruky kňazov, ktorí vykonávali krvavé rituály.

A ešte jedna vec stojí za zmienku: v kráteri ležal nezvyčajný železný kosákovitý predmet. Najčastejšie sa považuje za rukoväť dýky, archeológ Václav Furmánek však upozornil, že možno ide o kosák.

A tým sa kruh uzatvára, lebo železný kosák z Gánoviec pochádza z čias, keď železo bolo najvzácnejším kovom. Jeho cenu poznáme z Chammurapiho zákonníka (pripomeňme si, že starobabylonský kráľ Chammurapi vládol v rokoch 1792 až 1750 pred naším letopočtom). Jeden šekel (babylonská váhová jednotka = 8,42 gramu) železa stál toľko, čo 8 šekelov striebra, kým jeden šekel zlata len 6 šekelov striebra. Železo bolo teda takmer o tretinu drahšie ako zlato.

Až donedávna sa predpokladalo, že železo vedeli pôvodne vyrábať len Chetiti a azda aj ďalšie národy pri Stredozemnom mori, objav v Gánovciach však dokladá, že v malom množstve ho vedeli vyrobiť aj dávni obyvatelia Slovenska. Gánovský nález nie je totiž jediný. V pozostalosti lekára – zberateľa zo Spišskej Belej Michaela Greisigera bol totiž zlomok bronzovej tepanej misy pri ústí zdobenej železom.* Našiel sa v roku 1891 v močiari neďaleko Spišskej Belej. Tam sa „olympská“ časť tatranských dejín končí. Dnes už len mokrá lúka, pred niekoľkými rokmi rašelinisko, pred tritisíc rokmi močiar, kam prichádzali veriaci, lebo pod hladinou vody, uprostred zradného bahna žili druhovia tatranských bohov – tak ako aj grécki Olympania mali svojich bližších i vzdialenejších bratov v moriach, riekach, jazerách.

* Názory archeológov nie sú jednotné, niektorí nádobu datujú do čias pred 3 500 rokmi, iní ju zaraďujú až do staršej doby železnej, do celkom iných časových aj historických súvislostí.

Aj o ich priazeň sa bolo treba uchádzať, získavať si ju najcennejšími darmi. Svedčí o tom nielen Greisigerov poklad, ale aj tri bronzové meče, ktoré sa tu našli v roku 1964 pri ťažbe rašeliny. Pochádzali z 10. storočia pred naším letopočtom. Do Homérovho narodenia chýbalo už len dvesto rokov, žiaľ, vtedy sa „grécky“ vývoj pod Tatrami končí. Slovenského Homéra sme sa nedočkali. Civilizácia doby bronzovej zanikla bez toho, aby niekto zapísal jej príbehy. A to je nenapraviteľná škoda. Žiaľ, pretože život pod Tatrami mal rozmery, ktorých veľkosť ťažko čo len domýšľať.

Veľká Studená dolina a „olympskí“ bohovia z tatranských končiarov, Veľká Lomnica so zvieratkami „olympského“ typu, Spišský Štvrtok pripomínajúci vzhľadom Mykény a osudom Tróju, Gánovce s podzemím tatranského Hádesa, vodné božstvá zo Spišskej Belej, ale aj hlinené zvieratká, ktoré sa našli na hradisku Pod lesom v Dolnom Smokovci, amulet zo zvieracích zubov objavený v skalnej štrbine na Dreveníku pri Žehre, dva poklady bronzových predmetov zo skalných roklín na tom istom vrchu, dva poklady (jeden s mečmi) v Poprade-Veľkej, zlaté predmety v Kežmarku, Spišskej Tepličke, Poprade-Kvetnici, Lučivnej, Spišskej Belej a ďalšie, dnes už neznáme miesto, na ktorom sa našlo dvadsaťšesť bronzových kosákov. To všetko dokladá, že aj na vrcholcoch Vysokých Tatier žili bohovia podobní bohom z gréckych bájí a pod Tatrami ležali naše Tróje, Mykény, Delfy, Olympie a ďalšie miesta, kde sa odohrávali obdivuhodné veci v tom istom čase ako v Grécku.

Pravda, bez Homéra. A tak by sa síce dalo povedať, že pravekému Slovensku chýbalo do staroveku len niekoľko krásnych riadkov, lenže naozaj to nie je málo:

Keď však už navečer zapadlo žiarivé slnečné svetlo,

ihneď sa pobrali spať a každý šiel do svojho domu,

ta, kde Héfaistos, slávny a obratný umelec, palác

skúsenou mysľou sám postavil každému jednému z bohov.

Olympský vrhateľ bleskov tiež išiel na svoje lôžko,

na ktoré líhal si vždy, keď prichádzal na neho spánok.

Vystúpil naň a spal – s ním zlatotrónna tiež Héré.

* O Slovensku v praveku rozprávajú Stopy dávnej minulosti 1. Ospravedlňujem sa čitateľovi, ak sa niekde musím opakovať.

Nakrúcanie sa začína (v bielej čapici v popredí režisér Gejza Kendy)

Olymp tatranských bohov

Zeus, bronzová hlava z Archeologického múzea v Aténach

Mladý, asi štyridsaťročný Vojtech Zamarovský

Zvieratá sú častými aktérmi starovekej mytológie. Pohárnik bohov Ganymedes sa vznášal na orlovi

V podobe jagavého býka so zlatými rohmi uniesol Zeus krásnu Európu, aby sa mohol stať jej milencom

Takto zachytila stredoveká kronika scénu, v ktorej sa lovec Aktaión za trest premenil na jeleňa, pretože prekvapil bohyňu Artemis a jej družky pri kúpeli

Orol bol stálym sprievodcom gréckych bohov a hrdinov

Sekeromlat z Veľkej Studenej doliny

Zlatá záušnica

zo Spišského Štvrtka

Tajomné hradisko Burchbrich

O čom svedčí táto čudná figúra? Koho predstavuje? Je to žena? Obeť alebo bohyňa?

Ten, čo vraždil, nedržal meč, skôr sekeru; ani najdlhšia rana nemala viac ako štyri centimetre

Medzi mŕtvymi telami na Myšej hôrke ležal aj pyraunos, piecka tajomného vzhľadu

V podzemí sa našla odťatá ruka ozdobená bronzovými náramkami

Nádobky z brezovej kôry (rekonštrukcia)

Záhadné značky objavené na Burchbrichu sú možno predstupňom písma, ktoré nášmu staroveku chýba. Pravda, ťažko predpokladať, že by to bol zápis homérskej básne

Napoly býk a napoly človek, strašný Minotauros a labyrint, ktorý bol jeho domovom, na krétskej minci z 2. storočia pred naším letopočtom

Gánovce v čase vrcholiacej ťažby

Zlatá záušnica zo Spišského Štvrtka, nosila sa vo vlasoch ako ozdoba a udržiavala účes v poriadku

Veľká cesta za zlatým rúnom

Kós – to je Hippokrates, lebo na tomto ostrove sa narodil v roku 460 pred naším letopočtom, a Hippokrates – to je dnešok, pravda, dnešok, ktorý sa začal pred 2 500 rokmi, pretože Hippokrates vzal lekárstvo bohom a urobil z neho vedu.

Lenže Kós a Hippokrates – to je aj významná kapitola z dejín slovenského staroveku, pravdaže, za predpokladu, že vôbec jestvoval.

Na Kós som pricestoval za Hippokratom vďaka cestovnej kancelárii Aeolus, ktorá do Grécka pozvala televízny štáb, aby predstavil spoločnú minulosť Grécka v novom a neznámom svetle, ale aj vďaka Zamarovskému a jeho knihe Grécky zázrak (neskôr sa k nej vrátime) a archeológovi Václavovi Furmánkovi, lebo ten prišiel na myšlienku, že na ostrove Kós možno Asklepios vystúpil z lode Argo. A Argo, to už je spomínaná kapitola dejín slovenského staroveku. Hypotetická kapitola, a preto aj toto rozprávanie je len hypotéza, veď sa opiera o báj. Pravda, o báj, ktorá sa zakladá na viacerých nepopierateľných historických skutočnostiach, a tými treba začať.

S Hippokratom sa spája najrozsiahlejšie dielo medicíny Corpus Hippocraticum, základ starovekého i stredovekého lekárstva, dielo, ktoré slúžilo ešte v 19. storočí a zachovalo sa dodnes, veď lekári ešte vždy skladajú Hippokratovu prísahu, paličkovité prsty nazývajú Digiti Hippocratici, tvár zomierajúceho Facies Hippocratica a jestvujú azda aj ďalšie názvy na Hippokratovu počesť. Zaslúži si ju, vniesol do medicíny nový pohľad. Učil, že choroby sú prírodné, nie božské javy, čím preniesol lekárstvo z náboženstva do vedy, staval na liečivej sile všemocnej prírody, ktorú vraj lekár len podporuje, praktické liečenie založil na teoretických základoch, vyzdvihoval diagnózu a prognostiku, varoval pred zovšeobecňovaním, pretože každý prípad je jedinečný, jednoducho, je toho dosť, čo vymyslel a čo platí dodnes.

Uvádza sa, že Corpus Hippocraticum pozostáva zo 73 kníh, to by bolo na jedného autora priveľa, Hippokrates napísal iba najstaršiu časť, podľa niektorých šesť, podľa iných jedenásť kníh, položil teda len základy diela, ktoré vzniklo ako monumentálny celok až 300 rokov po jeho smrti v slávnej alexandrijskej knižnici. Tam sa práce viacerých lekárskych škôl odpisovali, opravovali a ochraňovali, až z nich napokon v 2. storočí pred naším letopočtom vzniklo jednotné dielo, ktoré sa v gréčtine zachovalo v Byzancii, v latinských prekladoch vo viacerých stredovekých knižniciach, v arabčine aj na papyrusoch.

Nespomínal by som to, keby v tom nebol kus symboliky, pomôcka pri úvahe, ako je to s jestvovaním či nejestvovaním slovenského staroveku. Corpus Hippocraticum nenapísal jeden človek, boli ich desiatky, možno stovky, ich dielo sa rodilo stáročia, zachovalo sa však jediné meno, a s ním sa teraz spája všetko. Tak je to aj s dejinami, poznáme z nich len zlomok, časť, ktorá nahrádza celok; tento fakt nemožno stratiť zo zreteľa, ak sa obzeráme dozadu do obrovských časových diaľav. Pars pro toto, časť za všetko, učili nás kedysi na hodinách latinčiny – a také sú dejiny. Jeden žne slávu za všetkých. Nie je to spravodlivé, ale je to tak.

V Hippokratovom prípade to napokon veľmi nespravodlivé ani nie je, predpokladá sa totiž, že základ alexandrijskej zbierky tvorí školská knižnica Hippokratovho učilišťa na ostrove Kós. Nazýva sa Asklepieion, a nie náhodou. Hippokrates pochádzal zo starobylého lekárskeho rodu, ktorý odvodzoval svoj pôvod od Asklepia. Asklepios nie je historická postava, bol to hrdina mnohých bájí, má nadprirodzené črty, no zároveň je to aj normálny smrteľník. Také veci sa ťažko spájajú, ale Asklepios je taký, originálny. Už jeho príchod na svet bol originálny – narodil sa z mŕtvej matky, ktorú zo žiarlivosti zabil jej milenec boh Apolón. Svoj čin oľutoval, ale bolo neskoro, zachrániť mohol už len syna. Dal ho na výchovu kentaurovi Cheirónovi, ktorý ho potom spolu s otcom vyučil lekárstvu, a to tak dokonale, že vedel nielen liečiť všetky choroby a zranenia, ale aj kriesiť mŕtvych. Svoje umenie vedel tak využiť, že ľudia prestali zomierať. Tým však prekročil hranice dané ľuďom a ohrozil autoritu bohov. Boh smrti Tanatos sa sťažoval u najvyššieho boha Dia a Zeus Asklepia zabil bleskom. Veľmi si tým nepomohol, lebo práve v tej chvíli sa začalo miešať mýtické a reálne. Asklepios mal dvoch synov a dve dcéry, isteže len bájnych, aj lekársky rod, ktorý založili, je známy len z báje, ibaže na jeho konci stojí historicky známy Hippokrates a veda, ktorú založil. Možno preto, lebo ľudia sa vzopreli bohom, neprijali Asklepiovu smrť ako trest, ale zvolili si ho za boha – nielen Gréci, ale po nich aj Rimania, ktorí ho premenovali na Aesculapia, a ten ako Eskulap, patrón lekárstva, žije dodnes.

Na poctu Asklepia vzniklo (a stále vzniká) množstvo obrazov, sôch a stavieb. Jeho chrámy roztrúsené po celom Grécku slúžili ako nemocnice. Najznámejší stojí v Epidaure, kde sa vraj Asklepios narodil. Epidauros sa preslávil dokonalým divadlom, amfiteátrom, v ktorom sa dodnes hrá, a to najmä diela antických dramatikov.

Posvätný okrsok Asklepieion nie je teda jediný, ale svojím spôsobom jedinečný. Leží asi štyri kilometre od stredu mesta Kós. Konajú sa tam sympóziá lekárov z celého sveta a húfne ta prichádzajú turisti. Lenže vždy to tak nebolo. Svätyňu zničili zemetrasenia a na tisícročia ju zakryli zemou, takže upadla do úplného zabudnutia. Na konci 19. storočia vystúpil kósky rodák Iakovos Zaraftis s myšlienkou, že zvyšky antickej architektúry roztrúsené na príkrom opustenom horskom svahu sú trosky Asklepiovej svätyne. Argumenty, ktoré zhromaždil, priviedli na Kós nemeckých archeológov R. Herzoga a P. Schazmanna, ktorí v rokoch 1900 až 1904 odkryli svätyňu a spolu s talianskymi archeológmi, ktorí neskôr nadviazali na ich dielo, aj zvyšky starovekého Kósu (okrem iného päťtisíc nápisov, nádherné sochy a mozaiky), čím ostrov povýšili na veľkolepé múzeum antiky.

Asklepieion sa aj po vyše dvoch tisícročiach zachoval v stále pochopiteľnej podobe stupňovitých terás pospájaných monumentálnym schodiskom. Liečenie sa začínalo na najnižšej terase očistným kúpeľom, na ďalšej sa skladali obety (dnes by sme povedali honoráre), vyššie bol oltár a Asklepiov chrám. Na najvyššej a najrozsiahlejšej terase stál Apolónov chrám z čierneho a bieleho mramoru a budovy, v ktorých sa okrem iného liečilo aj spánkom. Bolo to dobre vymyslené: kúpele, viera v uzdravenie, rozhovory s lekárom, rehabilitácia, spánok, prírodné lieky – tak sa úspešne lieči dodnes.

Pre naše rozprávanie je však dôležité niečo iné. Asklepios sa zúčastnil na výprave argonautov, bol jedným z hrdinov slávnej báje, známej na celom svete z kníh, filmov, divadelných hier, obrazov, sôch, gobelínov a ďalších umeleckých diel. Pravda, takmer nikto netuší, že sa možno odohrala aj na Slovensku. Prinajmenšom hypoteticky teda patrí do našej histórie, je súčasťou slovenského, čo ako neistého staroveku, dokonca možno práve ona najlepšie dokazuje, že Slovensko malo svoj starovek.

Má veľmi zložitý, krásny a smutný príbeh. Samozvaný tesalský kráľ Peliás sľúbil hrdinovi Iasonovi, že mu prepustí trón, ak prinesie z Kolchidy rúno zlatého barana. Kolchida ležala pod Kaukazom a cesta k nej bola plná nástrah. Navyše zlaté rúno patrilo mocnému kráľovi Aietovi. Viselo v posvätnom háji na vysokom strome a strážil ho šarkan, ktorý nikdy nezatváral oči. Iason súhlasil, ale vedel, že sám by si neporadil, preto požiadal o pomoc hrdinov z celého Grécka. Pridalo sa k nemu päťdesiat héroov – medzi nimi Herakles, Teseus, Kastor a Polux, ktorých dnes poznáme ako hviezdy, hudobník Orfeus, veštec Mopsos, ako lodný lekár nám už dobre známy Asklepios, viacerí králi… Je priam neuveriteľné, akých slávnych hostí malo kedysi Slovensko…

Vydali sa na cestu loďou Argo, ktorú dal Iason postaviť špeciálne na tento cieľ. Cestou zažili množstvo dobrodružstiev, ale zlatého rúna by sa nikdy nezmocnili, keby im nebola pomohla dcéra kráľa Aieta čarodejnica Medea. Z vôle bohov sa zaľúbila do Iasona a z veľkej lásky sa s ním spojila proti vlastnému otcovi. Uspala zázračného šarkana a pridala sa k argonautom, ktorým poskytla neoceniteľné služby. Pravda, za strašnú cenu: keď argonautov v ústí Dunaja dostihla obrovská presila kolchidských lodí vedených Aietovým synom, vylákala brata do opusteného chrámu, kde ho s Iasonom zavraždili. Potom využili hrôzu Kolchiďanov a proti prúdu Dunaja ušli. Zlaté rúno priniesli do Tesálie, ale šťastie nemali. Iason Medeu opustil a ona z pomsty zavraždila vlastné deti, aby ich otca vystavila utrpeniu, ktoré s ním pôjde po celý život. Mýtus o argonautoch je veľmi starobylý, ako všeobecne známy ho spomína Homér, najstarší a prvý z gréckych básnikov, už v 8. storočí pred naším letopočtom. Súborne ho spracoval učenec a básnik Apollónios Rodský v polovici 3. storočia pred naším letopočtom v štvordielnom epose Argonautika. Jestvujú aj ďalšie verzie, nielen literárne, ale aj výtvarné – na vázach, mozaikách, reliéfoch; hrdinov zobrazujú viaceré sochy, no nerobia to rovnako, je medzi nimi veľký rozdiel, a to nielen v osudoch, ale najmä v zemepise. A ten je pre nás najdôležitejší. Príbehy z báje sú notoricky známe, ak majú nadobudnúť nový zmysel, musím sa vrátiť k Zamarovskému spomenutému v úvode, lebo na ostrov Kós ma priviedla mapa cesty argonautov, ktorú tento autor uverejnil v knihe Grécky zázrak.

Putovanie argonautov možno sledovať podľa dobrodružstiev, ktoré prežívali, pravda, sú to dobrodružstvá bájne, mýtické, preto aj rekonštrukcia cestovnej trasy argonautov je len neistá, hypotetická, hoci veľmi poučná a pre slovenský starovek dôležitá.

Argonauti vyplávali z mesta Iolk. Iolk jestvuje dodnes, volá sa však Volos, a tak bude azda dobré, ak sa aj ďalej budeme pridŕžať súčasných zrozumiteľnejších názvov. Cestou z Volosu sa zastavili na ostrove Lemnos, cez Dardanely vplávali do Marmarského a cez Bospor do Čierneho (vtedy Nehostinného) mora. Plavili sa pozdĺž pobrežia, hoci práve stade im hrozilo najväčšie nebezpečenstvo. Známa je napríklad historka o dvoch ustavične sa zrážajúcich skalách, ktoré vytvárali neprekonateľnú prekážku. Gréci medzi ne vpustili holubicu: skaly sa zrazili, ale neskoro, vytrhli holubici iba niekoľko pier z chvosta, a kým sa otvárali na nový úder, argonauti rýchle preplávali.

Ak sa chceli dostať do Kolchidy (dnešného Gruzínska), ktorá ležala pod mohutnou hradbou Kaukazu, museli preplávať naprieč celým Čiernym morom, no práve túto časť putovania označuje báj za najpokojnejšiu. A rovnako spiatočnú plavbu, keď do ústia Dunaja s priaznivým vetrom v chrbte doplávali za tri dni a tri noci.

Od tejto chvíle je sledovanie plavby argonautov veľkým problémom plným rozporov. Z báje možno vyčítať iba toľko, že pred rozzúrenými Kolchiďanmi ušli proti prúdu Dunaja do Jadranského a Stredozemného mora. Oboplávali Apeninský polostrov, boli už na dohľad od gréckych brehov, keď ich búrka zahnala až do Líbye. Na pobreží uviazli na plytčine. Nezostalo iné, ako vyložiť loď na plecia a preniesť ju púšťou nazad do mora. Keď sa opäť dostali na šíru vodu, vrátili sa do Iolku (Volosu) so zastávkou na ostrove Kréta.

Možno tam sa Asklepios odpojil a vydal k domovu. V archeologickom múzeu na Kóse chránia mozaiku, ktorá znázorňuje, ako Asklepios vystupuje z člna na breh. Som presvedčený, že je to scéna jeho návratu z plavby argonautov.

Pravda, z hľadiska zemepisu je to všetko nezmysel. S loďou sa nemožno dostať z Dunaja do Jadranského mora ani z Pádu do Rhôny, najmä ak v oboch prípadoch argonautom stáli v ceste vysoké hory, a tak môžeme povedať, že nech boli starí Gréci akokoľvek múdri, v zemepise sa veľmi nevyznali, a teda Slovensko by sa do báje dostalo len nedopatrením.

Bola však za tým naozaj len neznalosť zemepisu? Báj spomína, že plavci, ktorých búrka vyhodila na brehy Afriky, týraní horúčavou a smädom niesli loď na chrbte plných dvanásť dní. Prečo by to nedokázali aj v strednej Európe? Z Dunaja možno odbočiť do srbskej Moravy, ktorú delí od Vardaru s ústím v Egejskom mori niekoľko desiatok kilometrov. Alebo po Sáve, ktorá pramení vari dvadsať či tridsať kilometrov od Rijeckého zálivu. Päťdesiat chlapov s loďou na pleciach by muselo takú vzdialenosť prekonať v priebehu dvoch-troch dní.

Z hľadiska zemepisu zaujalo argonautské putovanie ľudí už v staroveku. So záhadou trasy argonautov zápasia viac ako dve tisícročia. A to je chvíľa, keď do nášho príbehu vstupuje Vojtech Zamarovský. V knihe Grécky zázrak uverejnil totiž mapku, ktorá zachytáva dva pokusy o rekonštrukciu cesty Iasona a jeho druhov.

Staršia rekonštrukcia sa opiera o Argonautiku už spomínaného Apollónia Rodského, podľa ktorej sa argonauti po Dunaji a Rýne dostali do Lamanšského prielivu, pozdĺž francúzskeho a španielskeho pobrežia cez Gibraltársky prieliv do Stredozemného mora. Podľa modernej Loverdovej rekonštrukcie bola ich cesta kratšia, z Dunaja do Rhôny a po nej do Stredozemného mora. Pravda, rozhodujúce je, že obidve verzie rátajú s prítomnosťou argonautov na Slovensku!

A tak teda uvažujme, či by sa ich príbeh mohol odohrať aj u nás.

Mladý Iason, ktorý mal zákonný nárok na tesalský trón, sa spočiatku musel skrývať, aby ho Peliás nezavraždil. Iasonov otec dokonca predstieral, že jeho syn zomrel, vystrojil mu pohreb a postavil nádherný pomník. Aj u nás sa našiel dostatok dokladov o slávnostných pohreboch, napríklad v kniežacích mohylách na juhozápadnom Slovensku.* Najmä v mladšej dobe bronzovej popol vznešených mŕtvych, neraz aj s manželkami, služobníkmi a strážcami ukladali do pohrebných komôr, nad ktorými navŕšili vysoké mohyly. Niektoré boli prázdne – podobne ako Iasonov hrob a pomník.

* Opäť musím pripomenúť Stopy dávnej minulosti 1 (Slovensko v praveku), kde sa podrobne píše o objavoch, ktoré – aby som sa veľmi neopakoval – v tejto kapitole viac-menej iba vyratúvam a pomáham si aj niektorými obrázkami.

Otec ukryl Iasona v jaskyni a najmúdrejší spomedzi kentaurov Cheirón ho učil bojovať mečom a kopijou, strieľať z luku a určite aj viesť záprah, lebo do Iolku prišiel na nádhernom voze. Aj slovenskí héroovia mali bojové vozy – svedčia o tom nielen súčasti konských postrojov, ktoré sa našli na viacerých miestach, no najmä dve veľké kolesá z bronzu, ktoré objavili v 19. storočí v Obišovciach na východnom Slovensku. Žiaľ, stalo sa to priskoro, nikto im nevenoval dostatočnú pozornosť, a tak sa stratili. Jedno koleso zmizlo bez stopy, o druhom sa predpokladá, že sa dostalo do Anglicka, kde ho počas druhej svetovej vojny zničilo nacistické bombardovanie.

Hrdinský Iason vyhľadal kráľa Aieta, ktorý opatroval zlaté rúno, v nádhernom paláci s vysokými múrmi a mnohými vežami, ktoré sa vypínali k nebu. Neviem, či by ho nadchli naše paláce, je však isté, že boli bezpečné, azda aj pohodlné a celkom určite bohaté, ako dokazujú bronzové i zlaté šperky, ktoré v ich troskách skryté pod podlahou objavili archeológovia.

Kráľ Aietos sa bál odmietnuť mocných hrdinov, preto dal Iasonovi úlohu, o ktorej si myslel, že ho zahubí: prikázal mu osiať pole dračími zubmi a pozabíjať vojakov, ktorí vzídu z tejto sejby. Iason na pokyn čarodejnice Medey priniesol obetu vládkyni podzemnej ríše, bohyni Hekate, aby ju smel požiadať o radu. Len čo to vykonal, zatriasla sa zem a bohyňa sa zjavila s dymiacimi fakľami v rukách, obkolesená strašnými obludami, drakmi chrliacimi oheň a podsvetnými psami, ktoré zavýjali a brechali. Aj v podzemí Slovenského krasu žili strašní démoni, možno ešte strašnejší ako grécki, lebo žiadali ľudské obety, ktoré bez milosti požierali. Slovenskí démoni žili aj vo vodách, napríklad v prameni v Gánovciach, a aj oni prinášali smrť. V pravekom meste na Myšej hôrke pri Spišskom Štvrtku sa našli telá ľudí obetovaných bohom, ktorí žili na končiaroch Vysokých Tatier. Aj v Nižnej Myšli objavili kultovú šachtu s telami dievčat zmárnených na uzmierenie neznámeho boha. Ľudské obete epos o argonautoch nespomína, ale v gréckom staroveku neboli výnimočné. Aj deti božskej matky Nefely Frixos a Hellé mali z rozhodnutia zlej macochy skončiť na oltári, na matkin príkaz ich však zachránil zlatý baran, ktorý ich odniesol na chrbte. Ten istý baran, ktorého rúno odnášal Iason z Kolchidy.

Keď Iason zasial dračie zuby, začali sa spod zeme vynárať hroty kopijí, za nimi prilby a potom aj hlavy bojovníkov, až sa napokon celé pole pokrylo vojakmi v lesklej zbroji. Aj u nás bojovali vojaci v brnení, na hlavách prilby a v rukách meč. Boli takí ako grécki héroovia, ibaže ich báje upadli do večného zabudnutia.

Keď sa Iason a jeho druhovia vrátili do Stredozemného mora, boli by ich čarovným spevom zmárnili Sirény, keby Orfeus svojou piesňou neprekonal pieseň Sirén. Nebola to len hudba, ale aj čary, a také asi poznal aj jeden z čarodejníkov z Mýtnej Novej Vsi, ibaže ten so svojou píšťalkou nezvíťazil: archeológovia ho našli v hrobe s prebitou lebkou.

Lenže kedy sa to všetko odohralo? Je grécky čas zhodný s naším časom?

Mýty zväčša nemajú dátum, o argonautskej báji vieme iba toľko, že musí byť veľmi stará, ak ju poznal už Homér, ktorý žil v 8. storočí pred naším letopočtom. V našich podmienkach sa končila doba bronzová. Jestvovala asi 1 700 rokov. Začala sa približne v polovici tretieho tisícročia pred naším letopočtom, teda asi pred 4 500 rokmi. Či už vtedy žil bližšie neznámy Homérov predchodca, nevieme, z jeho spevov sa nezachovalo nič, nezachoval sa ani jediný riadok z tých čias, a možno sa ani zachovať nemohol, nikdy nevznikol, nejestvoval, a tak sme teda odkázaní na svedectvo archeológie. Je ako vždy jednostranné a pre naše rozprávanie trochu priodborné (a iné byť nemôže), ale presvedčivé. Hovorí o tom, že pred tisíckami rokov (prinajmenšom pred 5 000 rokmi) sa v nekonečných stepiach nad Čiernym morom zrodil obdivuhodný svet. Najlepšie ho poznáme zo sídlisk a pohrebísk preskúmaných až v Sintašte na východ od Uralu, na Sibíri, v Ázii, tisíce kilometrov od pobrežia Čierneho mora. V Sintašte archeológovia objavili a preskúmali praveké mesto kruhového tvaru, chránené dômyselným opevnením. Ľudia s rovnakým kultúrnym prejavom ako obyvatelia Sintašty žili aj v bližšom i vzdialenejšom okolí a najvýrečnejšie svedectvo o sebe a svojej dobe zanechali na pohrebiskách. Ležali v nich dospelí ľudia aj deti v šachtových hroboch (hrobkách z dreva alebo kamenia) v presne vymedzenom kruhu. Pravdepodobne nad ním stávala mohyla. Bohatí a chudobní sa prísne oddeľovali. Hroby bohatých mužov boli veľkolepé, našli sa v nich bojové vozy, kone alebo časti ich tela (nezriedka hlavy aj s postrojom), bronzové sekery a dýky, kamenné kyjaky a nástroje, šípy, šperky z kovu a lastúr.

Naši predkovia žili ďaleko od Sintašty, ale neboli bez kontaktov s tým nezvyčajným svetom. S ľuďmi, ktorí žili na Kaukaze a na sever od Čierneho mora, obchodovali už od začiatku doby medenej. Spájali ich cesty, ktoré viedli cez karpatské priesmyky a popri dolnom toku Dunaja. Preto neprekvapuje, že po bližšie neznámom čase a z rovnako neznámych dôvodov sa obyvatelia euroázijských stepí pohli na juh a na západ. S pomyselným nákladom spoločných zvykov, reči, kultúry a viery prišli až do Grécka, Anatólie, ale aj na Slovensko. Neponáhľali sa, ich pochod trval stáročia, bol to skôr pomalý posun a celý ten čas sa ľudia rodili a zomierali, striedali a menili, prinášali svoje a preberali cudzie, až napokon vytvorili tri nové civilizačné strediská. Prvé bolo anatólske v Malej Ázii a spája sa s historickými Chetitmi, druhé mykénske v Grécku a poznáme ho z homérskych spevov, tretie nemožno spojiť s nijakým historicky určeným národom, spoznávame ho len vďaka archeológii; má archeologické meno „kultúrny komplex wietenberg-otomani“ podľa najvýznamnejších nálezísk v rumunskom Sedmohradsku, pre nás je však najdôležitejšie, lebo zasahovalo na východné Slovensko a vyžarovalo ďalej na západ až na juhozápadné Slovensko i na sever do juhovýchodného Poľska.

Stojí za zmienku, že napríklad v pamiatkach mykénskej kultúry zostalo veľa charakteristických prvkov pôvodných kultúr ľudí z euroázijských stepí, ktoré sa pomiešali s domácimi starogréckymi prvkami, a to všetko sa ešte obohacovalo o poznatky, ktoré ľudia z mykénskej oblasti získavali pri stretnutí s obyvateľmi Anatólie a Egypta.

Novým ohniskom civilizácie sa asi o tisíc rokov stalo východné Stredomorie, stade vyšli myšlienky, ktoré sa uplatnili na obrovskom území. Mykénska kultúra prenikala do severného Grécka i severného Talianska, na Istriu, Balkán a po Dunaji do Karpatskej kotliny a cez Čierne more a Ukrajinu až k Uralu. Na celom obrovskom území objavili archeológovia takmer totožné predmety, tajomne vyzerajúce pyrauny, piecky, ktoré asi vymysleli maloázijskí Chetiti, výrobky z jeleních parohov ozdobené ornamentom rovnakým v Mykénach i na Spiši, bojové sekery, krátke meče, uzdy, veľké hlinené nádoby pithosy, šperky z bronzu, ale aj z lastúr, o ktorých ťažko povedať, či pochádzajú z Anatólie, Grécka, spod Kaukazu alebo z blízkosti Košíc. Sú dokladom prinajmenšom diaľkového obchodu, ale azda aj priamych pohybov ľudí, politických tlakov, a to na území, ktoré sa v mnohom zhoduje s trasou argonautov (pravda, mnohonásobne ju prekračuje).

Nie je to číra fantázia, ak budeme predpokladať, že niekdajšiu blízkosť vtedajších ľudí nezotreli stáročia ani zemepisná vzdialenosť, že ešte vždy používali rovnaké slová a jazyk taký podobný, že by si azda rozumeli v Spišskom Štvrtku i v Mykénach, v Nitrianskom Hrádku i v Tróji, vo Včelinciach aj v Grécku, Nižnej Myšli aj v Anatólii.

Ak teda argonauti vystúpili na náš breh, našli ideálnych spojencov, ľudí, ktorí im vedeli poradiť i pomôcť.

Vráťme sa ku chvíli, keď sa Iason zmocnil zlatého rúna. Všetko dookola zahaľovala tma, len v posvätnom háji na vysokom strome zlatým leskom žiarilo rúno strážené hrozným drakom. Geológ Miro Harman ma upozornil na zaujímavú vec. Ovčie rúno sa od nepamäti používalo pri ryžovaní zlata. Zlatonosný piesok sa preplavoval vodou a ťažšie zlaté zrnká sa zachytávali v kožuchu. Myslí si preto, že báj o argonautoch je najstarším dokladom o priemyselnej špionáži. A potom už vôbec nie je náhoda, ak argonauti smerovali na Slovensko, do slovenských hôr s nesmiernym bohatstvom zlata, medi a ďalších drahých a farebných kovov, ktoré sa u nás ťažili už od praveku. Archeologický výskum to dokázal napríklad v Španej Doline a nepriamo to potvrdili aj chemické analýzy zlatých predmetov z východného Slovenska; vyrobili ich zo zlata vyryžovaného v okolí Zlatej Idky pri Košiciach.

Pravda, s argonautmi je to ako s Hippokratom. Hippokratov aj argonautov bolo viac, báj zhŕňa skúsenosti z mnohých ciest, ktoré podnikli viacerí Gréci. Prinajmenšom jeden z nich má aj svoje meno, grécky námorník Pyteas, obyvateľ Massalie (dnes Marseille), tej istej Massalie, cez ktorú sa plavili aj argonauti podľa Apollóniovej aj Loverdovej rekonštrukcie. Dokonca aj trasa jeho plavby je takmer totožná s Apollóniovou predstavou, aj keď sa plavil v opačnom smere. V dobe Alexandra Veľkého v roku 330 pred naším letopočtom sa totiž vydal na objaviteľskú plavbu z Massalie do severných častí Atlantického oceánu. Vtedajších moreplavcov nemožno podceňovať. Ich navigačné znalosti neboli menšie ako znalosti moreplavcov a objaviteľov zo začiatku novoveku, ich lode neboli horšie ani menšie ako napríklad lode Krištofa Kolumba. A ani ambíciami sa nelíšili. Tak ako Kolumbus hľadal cestu po mori do Indie, keď Turci prehradili cestu po súši, tak Pyteas hľadal prístup k severskému jantáru a cínu, keď suchozemské trasy zatarasili pohyby Keltov v Galii. Navyše mal aj vedecký cieľ, chcel preniknúť k severnému pólu, aby videl polnočné slnko, lebo jeho astronomické znalosti boli pozoruhodné. Preplával cez Gibraltársky prieliv a už o týždeň bol pri myse Lands End na juhozápade Wallesu, oboplával Britániu a cez Severné more sa dostal do Baltského mora a na jantárové pobrežie pri ústí Visly. Tam kdesi prezimoval a vrátil sa do Severného mora. Je pravdepodobné, že navštívil Island, lebo ďalšiu plavbu mu vraj prekazilo „stuhnuté more“, zrejme zamrznutý Severný ľadový oceán. Pyteas svoju cestu opísal, žiaľ, z jeho spisu sa zachovali len zlomky, no aj z tých je zrejmé, že to bol staroveký Kolumbus; jeden aj druhý sa v mnohom mýlili (Pyteas pri meraní pobrežia, Kolumbus v predstave o ceste do Indie), ale obaja objavili nové svety, Kolumbus pre Európanov Ameriku, Pyteas pre antický svet severozápadnú Európu a Germánov.

Neboli sami, moreplavcov a objaviteľov v oboch svetoch, stredovekom i antickom, boli vari stovky. Staroveké písomné správy sú na ich mená skúpe, ich jestvovanie však dokazujú archeologické objavy. Napríklad dva takmer totožné kultové bronzové bubny, z ktorých jeden sa našiel na lokalite Hasfalva na maďarsko-rakúskom pohraničí a druhý v Balkakre vo Švédsku. Niektoré objavy sú takmer totožné s putovaním argonautov a sotva to bude náhoda. Báj o argonautoch je „pars pro toto“, časťou zastupujúcou celok, jednou cestou, ktorá nahrádza mnohé ďalšie. A autori báje o nich museli vedieť. Ako inak si možno vysvetliť súvislosť nelogického putovania argonautov po Páde do Rhôny, než mykénskymi črepmi, ktoré sa podľa svedectva Václava Furmánka nachádzajú v múzeu v Legnagu v povodí Pádu, alebo objavmi mykénskych pamiatok hlboko vo vnútrozemí severného Talianska v Peschiere pri Gardskom jazere, na mieste, ktoré je po jednom z prítokov Pádu (rieke Mincio) prístupné aj loďou z Jadranského mora…

Možno to dosvedčuje aj súvislosť nelogického prechodu argonautov z Dunaja na Istriu s kopulovitým hrobom mykénskeho typu na Istrii hlboko v chorvátskom vnútrozemí (prístupnom aj loďou po plavbe dlhým zálivom). Ide o prázdny hrob, už dávno ho ktosi vykradol, ale kamenné steny hrubé dva metre a miestami aj viac dokladajú, že rovnako ako v podobnej Agamemnónovej hrobke v Mykénach aj v ňom ležal vznešený jedinec. Navyše aj on mal svoje „Mykény“, neďaleké opevnené výšinné sídlo Monkondja pri Rovinji, z toho istého obdobia ako naša Myšia hôrka, s ktorou ho spájajú aj ďalšie podobnosti.

Vráťme sa preto do báje. Jej príbeh je plný drám a tragédií a tragicky sa aj končí. Zúfalého tuláka Iasona, ktorý všetko stratil a nič nezískal, privedie osud ku Korintu, na miesto, kde na brehu odpočíva Argo. Ľahol si do tieňa svojej lode, no kým spal, spráchnivená korma povolila, zrútila sa a zabila ho.

Aj tak sa končí svetská sláva…

A práve v tom je vari najväčšie poučenie báje: za jediný ľudský život sa loď, ktorú obdivoval antický svet, premenila na kopu spráchniveného dreva.

Čo potom mohlo zostať z nášho sveta, ktorý sa pominul pred tritisíc rokmi? No vari to zmenšuje grécky i náš zázrak? Či to azda nie je zázrak, keď jeden neveľký národ bol schopný viac ako tisíc rokov stáť na čele vývoja vtedajšej Európy, odolávať silnejším a popritom položiť základy vedy i kultúry, na ktorých staviame dodnes? A či to nie je zázrak, ak aj u nás v tom istom čase jestvoval svet, ktorý možno porovnávať s gréckym? Či to nie je zázrak, ak sa vynoril spod zeme, kam ho pochovali tisícročia? Pravda, bez medeí, iasonov a hippokratov, bez ľudí a ich príbehov. Ale s tým sa už naozaj nedá nič robiť, lebo vidieť ten svet možno, aj keď len v troskách, ale, žiaľ, čítať niet čo.

Práve v tom je problém slovenského staroveku.

Je až neuveriteľné, v akej dokonalosti sa zachovali trosky Hippokratovho Asklepieionu pod hrubou vrstvou náplav

Asklepios (torzo z Archeologického múzea v Kóse) sa stal symbolom lekárstva. Had symbolizuje večne sa obrodzujúci život (podľa starovekých predstáv lízaním a dotykom hojil rany)

Monumentálne schodisko Asklepieionu

Najväčšia Asklepiova svätyňa bola v Epidaure. Na obrázku je pokus o jej rekonštrukciu

Iason bezmocne visí z papule draka, z ktorej ho zachráni jeho ochrankyňa Aténa

Zrúcaniny antického mesta Kós

Mozaika z múzea v Kóse možno zachytáva kľúčovú scénu: Asklepios vystupuje z lode; ktovie, či nie po návrate z výpravy argonautov

Báj o argonautoch zobrazuje asi 100 malieb na starogréckych vázach, desiatky dobových reliéfov a množstvo moderných umeleckých diel

Zlatý náramok zo Spišského Štvrtka,

masívny kus zlata, najstarší v našich dejinách

Scéna únosu Heleny (teda vlastne začiatok trójskej vojny)

Hrdina Teseus vystupuje z lode

Scéna z výpravy argonautov

Tragickú postavu Medey znázornil Alfons Mucha na slávnom plagáte s portrétom Sarah Bernhardtovej. Na obrázku sú nákresy, ktoré predchádzali hotové dielo

Rekonštrukcia plavby argonautov, ktorú Vojtech Zamarovský uverejnil v knihe Grécky zázrak. Plnou čiarou je vyznačená trasa podľa Loverda, bodkovanou podľa Apollónia. Obe rátajú s naším územím

Starorímska podoba zúfalej Medey

Náhrdelník zo zlatého drôtu z Barce.

V Barci sa po prvý raz ukázalo,

že praveké dejiny Slovenska môžu mať zlatý lesk

Koleso z gréckeho voza v milánskom múzeu

Neumelý obrázok, to je všetko, čo zostalo z dvoch bronzových kolies z Obišoviec

Aj naše paláce boli bezpečné, azda aj pohodlné, celkom určite bohaté, no najmä súčasné s gréckym zázrakom (rekonštrukcia mesta na Myšej hôrke)

Nápad nakrútiť film o slovenskej časti plavby argonautov sa zrodil počas nakrúcania v Španej Doline (v popredí M. Harman, za ním V. Furmánek a P. Dvořák)

Jednou z najslávnejších ľudských obetí, o ktorých hovorí grécka mytológia, je Ifigénia. Zhodou okolností ju bohyňa Artemis uniesla z oltára, kde mala zomrieť, do Tauridu, kam sa vybral aj Iason

Aj v podzemí Slovenského krasu žili strašní démoni (vo filme Jaskyňa démonov si kostým démona obliekol režisér Gejza Kendy)

Kráčajúca nádoba z Nových Košarísk akoby symbolizovala smer, ktorým sa vybral svet staršej doby železnej

Traja mŕtvi z Istebného

Hradisko v Istebnom leží rovno nad asfaltkou. Popod osem, miestami aj desať metrov vysoký val uháňajú denne stovky áut a vodiči ani netušia, aké pamätné miesto obchádzajú. Na vale je prilepený domec pána Katrenčíka, aspoň tak to bolo pri mojej ostatnej návšteve. V opevnenom priestore za valom sa pásla koza priviazaná o kolík, aby nespásla hriadky so zeleninou. Na mieste, ktoré vybudovali pred takmer tritisíc rokmi a svojím spôsobom slúži dodnes. Pravda, v dosť absurdných súvislostiach; je súčasťou modernej obce na dohľad od hutníckych pecí, z jednej strany sa vinie hradská, z druhej železnica, a ešte aj rieka Orava, ktorá kedysi chránila hradisko z dvoch strán, sa presťahovala o kus ďalej, čím tomuto miestu úplne vzala logiku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Slovensko v staroveku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.