PAN ROMANTIK

Copyright © 2017 by Leisa Rayven

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Jana Ludvíková, 2021

Cover © maeidesign.com, 2021

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2021

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-0828-4 (ePub)

ISBN 978-80-277-0829-1 (mobi)

PAN

ROMANTIK

Leisa Rayven

OBSAH

JEDNA

DVA

TŘI

ČTYŘI

PĚT

ŠEST

SEDM

OSM

DEVĚT

DESET

JEDENÁCT

DVANÁCT

TŘINÁCT

ČTRNÁCT

PATNÁCT

ŠESTNÁCT

SEDMNÁCT

OSMNÁCT

DEVATENÁCT

DVACET

DVACET JEDNA

DVACET DVA

DVACET TŘI

DVACET ČTYŘI

Tato kniha je určena všem,

kdo se někdy cítili opomíjení a neviditelní.

Věz, prosím, že tě vidím

a že jsi krásná, neuvěřitelná

a mnohem výjimečnější,

než si sama připouštíš.

JEDNA

Legendární muž

Když zaslechnu, jak z úst mé sice roztomilé, ale poněkud naivní sestry vypadnou slova Pan Romantik, jsem přesvědčena, že se nechala oblbnout další městskou legendou. Asha sedí u snídaňového pultu v našem malém brooklynském bytě a na to, že je pondělí šest ráno, vypadá vážně dobře.

Přestanu plnit kávovar a otočím se k ní. „Takže ty tvrdíš, že si ženy najímají muže, aby si splnily svoje romantické fantazie? No tak, Ash. Ty jsou přece nesplnitelné.“

„Je to pravda!“ trvá na svém. „Joanna mi to v zasedačce všechno vyklopila. Ten její umí sehrát všechny tyhle úžasné scénáře. Znáš ta klišé: zkrachovalý miliardář, sexy rebel, nejlepší kámoš, fešný podnikatel. Má v repertoáru celou řadu postav, které se vyskytují většinou jen v románcích, a prý jsou z něho klientky naprosto paf. Joanna slyšela spoustu ženských, jak o se něm minulý víkend bavily na nějaké snobské charitativní akci.“

Posměšně si odfrknu a vrátím se k přípravě kávy. „Co sakra na takové akci dělala sekretářka Joanna?“

„Její sestřenice je příbuzná s jakousi záhadnou lotyšskou královskou rodinou nebo tak něco. Korunnímu princi se cestou z letiště porouchala limuzína, tak vstupenku na poslední chvíli nabídli Joanně.“

Pohlédnu na svou sestru s naprosto kamenným výrazem. „Lotyšská královská rodina. Samozřejmě. To zní vážně věrohodně.“

Moje sestra je začínající redaktorkou v jednom z nejstarších nakladatelství v New Yorku, a přestože jsem se zdaleka neseznámila se všemi jejími spolupracovníky, ti, které jsem stačila poznat, jsou každopádně podivíni.

„Není náhodou Joanna notorická lhářka?“ ptám se.

„No jo, vypráví kdejaké báchorky, ale to neznamená, že není v obraze. Jedna z ženských, které o snovém rande mluvily, tvrdila, že setkání s ním jí vyléčilo depresi. Další tvrdila, že jí zachránil manželství, protože dokud v ní neprobudil smyslnost, netušila, že si může sex tolik užít. Celý ten dav ženských ho považuje za svého romantického spasitele. Pro ně je něco jako hodně nažhavený Ježíš.“

Potřesu hlavou a sleduju, jak káva kape skrz filtr. Asha, ten větší snílek z nás dvou, zdědila veškerý zaslepený optimismus naší matky, ale nulový zdravý rozum.

„Takže mi tu tvrdíš,“ říkám a nalévám dva šálky čerstvého kafe, „že tenhle mytický divoch, o kterém nadržená Joanna básní, je jakýsi… Co vlastně? Gigolo superhrdina?“

„Je to společník,“ vysvětluje Asha.

„Není to jen líbivé označení pro prodejného chlapa?“

„Ne. Se svými klientkami nespí.“

Podávám jí šálek kávy. „Právě jsi mi řekla, že ano.“

„Ne,“ zopakuje a znesvětí svůj hrnek ručně pražené kolumbijské směsi čtyřmi cukry, „řekla jsem, že plní jejich romantické fantazie.“

„A mezi ně sex nepatří?“

„Ne.“

„To nezní moc romanticky. Chlapa, co se mnou nespí? Toho můžu mít zadarmo.“

Asha si do kávy přidá smetanu a podrážděně povzdechne. To přede mnou dělá často. Můj neúprosný cynismus uráží její beznadějně romantické cítění. Vždycky tomu tak bylo.

Jednou, když mi bylo osm a jí šest, hádala jsem se s mámou o to, že Santa Claus neexistuje. Ashu to tak rozčílilo, že prolistovala celé moje omalovánky s Petrem Panem a nakreslila všem postavičkám čertovské rohy, dokonce i psí chůvě Naně. Příšerná potvůrka.

Abych se jí pomstila, poházela jsem celou podlahu jejího pokojíku hromadou třpytek, zatímco spala. Když se vzbudila a ptala se, co se stalo, řekla jsem jí, že víla Zvonilka dostala kvůli počmáranému Petrovi záchvat vzteku. Asha plakala celou půlhodinu, než se mámě podařilo ji přesvědčit, že jsem si jenom dělala legraci.

Nemusím snad dodávat, že moje sestřička už mi nikdy nic dalšího nezničila.

„Vážně bys někdy za sex zaplatila?“ ptá se s hloubavým výrazem, když do toustovače vkládám chleba. Chvíli o tom přemýšlím.

„To by musela být fakt velká jízda, aby to stálo za moje těžce vydělané peníze.“

„O jak velké jízdě to mluvíme?“

„Tři orgasmy, přinejmenším. Možná čtyři.“

Směje se. „Tohle nelze zažít s někým, koho neznáš.“

Tím ve skutečnosti myslí s někým, koho nemiluješ. Myslí si, že nejlepší sex bývá mezi lidmi, kterým na sobě opravdu záleží. To je jeden z důvodů, proč se vyhýbá jednorázovkám a mě odsuzuje za to, že jich mám tolik.

„Když toho chlapa neznáš,“ říká se svou obvyklou blahosklonností, „pak se nikdy neuvolníš natolik, abys mohla opakovaně vyvrcholit.“

Pokrčím rameny. „Podle mě podceňuješ mou schopnost umožnit cizím chlapům, aby mi poskytli potěšení.“

„Ale no tak. Neříkej mi, že se uděláš pokaždé.“

„Většinou ano.“

Nevěřícně se na mě dívá a já nemůžu popřít, že jsem si pravdu trochu upravila. Bůh ví, že několik mužů, se kterými jsem poslední dobou spala, nikdy neslyšelo o existenci klitorisu. Nebo o správné technice lízání. Každý z nich měl citu pro orální rozkoš asi tolik jako čokl slintající v řeznictví.

„Nechceš někdy něco víc?“ zeptá se Asha toužebně.

Zasměju se. „Víc čeho? Ptáků?“

„Víc… Všeho.“ Povzdychne si. „Partnera. Milence. Přítele. Ochránce. Někoho, kdo tě rozveselí. Skutečného muže ve svém životě.“

„Na rozdíl od všech imaginárních mužů v mé ložnici?“

„Eden, víš, co tím myslím.“

„To víš, že jo. Jen prostě nevěřím, že je potřeba mít chlapa k tomu, aby si ženská uvědomila svou hodnotu. Jsem docela šťastná tak, jak jsem.“

Obrátí oči v sloup a usrkává kávu. I přesto, že jsme tohle probíraly tolikrát, prostě nemůže pochopit, že nechci mít vztah ani že se nehodlám šetřit pro toho pravého. Chudák holka nemá potuchy o tom, že ten pravý neexistuje. Celá ta představa je největším podvodem v dějinách lidstva.

Panna už samozřejmě není. Měla na střední škole přítele, o kterém si myslela, že je strážcem svatého grálu – až do chvíle, kdy v noci po plese narazil na její bývalou nejlepší kamarádku a ojel ji. Tím se její pětiletý plán vzít si po vysoké škole Jeremyho a stát se nejmladší vedoucí redaktorkou, která kdy působila v newyorském nakladatelství, naprosto zhroutil. I když ta druhá věc se pořád ještě splnit může, ani trochu mě nemrzí, že se Jeremyho zbavila a začala žít se mnou. Asha je zdaleka tou nejlepší spolubydlící, jakou jsem kdy měla. I když neustále hořekuje nad mým milostným životem.

Zatímco si na toust mažu arašídové máslo, s plnou pusou kukuřičných lupínků na mě ukáže lžící. „Jednoho dne potkáš chlapa, který tvůj názor na muže naprosto změní, a až se to stane, budu z toho mít škodolibou radost a nejspíš při této příležitosti vyvěsím nějaké vtipné video na YouTube.“

„To pochybuju.“

„Rozhodně.“ Když to říká, vyprskne trochu mléka a drobečků z lupínků.

„Přestaň mluvit a jez. Snažíš se marně. Jsem ráda, že jsem sama svým pánem.“

Asha polkne a otře si ústa. „A to obnáší co? Mít podřadný sex s řadou ztroskotanců?“

„Aspoň mám sex.“

„Dost nekvalitní. Máme pokoje vedle sebe. Myslíš, že nic neslyším? Říkej si o mně, že jsem staromódní, ale normální je pěkně si užívat alespoň sedm minut. Ne tři.“

„Jo, ale sex je jako pizza; i když je to špatný, je dobrý.“ Chroupu toust a usměju se na ni.

Posměšně si odfrkne a z tašky vytáhne knížku, pak ji rozevřenou položí na pult a začne si číst. Nepřekvapí mě, že jde o zamilovaný románek. Zavrtím hlavou. Jako by musela své nerealisticky romantické fantazírování ještě přiživovat.

Dojídám zbytek toustu a vtom se otevřou dveře od mého pokoje a objeví se muž bez košile.

No, když už tak mluvíme o těch „ohromných“ sexuálních partnerech…

„Ahoj.“ Polonahý muž si prohrábne vlasy a jde ke mně, džíny mu sedí nízko na bocích. Nakloní se a vlepí mi neohrabaný polibek na tvář.

Ach jo, nenávidím tahle rána.

„Hm, ahoj,“ říkám. „Chceš kafe?“

„Určitě.“

Nalévám další šálek a podávám mu ho, přičemž on se opírá o pult. Asha se podívá nejdřív na mě, pak na něj a pak zpátky na mě.

„A jo,“ říkám. „Promiň. Tohle je moje sestra Asha. Ash, tohle je…“ Do prdele. Jak jen se jmenuje? „Tim?“

„Tony,“ opraví mě.

„Promiň. Tony.“

„Zdravím.“ Tim nebo Tony mávne Ashe na pozdrav a pohledem ji zhodnotí; je to ten druh pohledu, který mé sestře věnuje většina mužů. Když sedíme u baru obě společně, je to vždy Asha, ke které přijdou jako první. Se svými neodolatelnými křivkami a nápadně rudými rty vypadá jako modelka, zatímco já působím jako sice výkonná, ale přece jen obyčejná osobní asistentka té krasavice.

Tony mě přejede pohledem a na očích mu vidím, jak si říká, že vlezl do postele nesprávné sestře. Jeho tupost mě nepřekvapuje. Koneckonců si takové typy vybírám. Netuší však, že mou sestru jen tak nezíská, takže má vlastně štěstí, že s ním vůbec někdo šel.

Asha se na něj chabě usměje. „Ahoj.“

Tony nebyl tou nejlepší volbou. Dala jsem se s ním dohromady včera večer poté, co mě Asha opustila v naší místní nálevně Tar Bar a šla si domů číst. Varovala jsem ji, že až vypiju pár tequil, vymknu se kontrole. Je to, jako bych byla klavír a tequila zahrála na všechny mé klávesy najednou.

„Takže, Tony,“ pronese Asha se zjevným znechucením v hlase. „Neměl bys jít do práce?“

Tony se zachechtá. Zřejmě ho pobavilo, že by měl mít práci. „Zkouška s kapelou začíná až v jednu.“

Asha mu věnuje odsuzující úsměv, který velice dobře znám, a zaboří nos do své knihy. Jde o to, že nám naše matka workoholička vštípila pevnou pracovní morálku, a pokud je někdo nemakačenko, okamžitě si od sester Tateových vyslouží despekt.

Tony pochopí, protože odloží šálek kávy a zapluje zpátky do pokoje. O několik minut později se objeví znovu, už úplně oblečený.

„Dobře, tak zatím. Díky.“

Doprovodím ho ke vchodovým dveřím a otevřu je. Obrátí se ke mně a vysouká ze sebe: „Takže… Hm… Chceš mi dát svoje číslo, nebo…?“

Proč se na tohle ti chlapi pokaždé musí ptát? Je nad slunce jasnější, že tenhle chlap mi zavolat nehodlá, a přesto to dál rozmazává. Asi se bojí, že kdyby se nezeptal, pověsím se mu na nohu a nenechám ho odejít, dokud z něj nevymámím slib, že si nechá moje číslo vytetovat na zadek.

„Ne, to je v pohodě,“ ujišťuju ho.

Úleva, která se mu rozlije po tváři, je téměř komická. „Tak teda dobře. Super. Uvidíme se.“

Zavřu dveře a zamířím zpátky do kuchyně. Asha mě sleduje, jak uklízím. Ignoruju ji. „Eden –“

„Nechci nic slyšet.“

„Máš na víc.“

„Asho, přestaň.“

„Zasloužíš si mnohem víc.“

„Vážně?“

Odhodí knihu na pult.

„Jasně že jo! Mohla bys mít úžasného chlapa, jen kdyby ses trochu snažila.“

Poznám mírnou narážku na můj nedostatek stylu. Každý den nosím totéž: džíny, boty, tričko a nějakou bundu, obvykle koženou. Ash má na druhou stranu víc vkusu než celý kadeřnický salon. Ví, jak obyčejné oblečení přizpůsobit nejnovější módě, takže vypadá mnohem dražší, než je. A taky, i když ohnivě rudé vlasy jsme po mámě zdědily obě, já se spokojím s tím, že je nechávám přirozeně zvlněné splývat na ramena, kdežto Asha ty svoje nosí krátké, funky a přísně uhlazené. Perfektně ladí s jejími brýlemi s kostěnými obroučkami, které jsou spíš na efekt než kvůli skutečné korekci zraku.

Je to typická hipsterka a já jsem její naprostý opak. Kromě toho taky na rozdíl od ní nemám žádné boky; je skoro zázrak, že mi nespadnou kalhoty, jak si mě Asha často dobírá.

Aha, zapomněla jsem zmínit, že je taky nesnesitelný chytrolín.

„Edie, říkám jen to, že se kvůli sexu nemusíš spokojit pouze s králem zkrachovanců. Tam venku se potlouká spousta lepších chlapů. Musíš jen chtít o trošku víc, než aby dýchal a měl penis.“

„Hele, to mi křivdíš. Trvám i na tom, aby měl všechny svoje vlastní zuby a na krku míň než pět zločinů.“

„Páni. Neměla jsem tušení, že jsi tak vybíravá.“

Usmívám se a vezmu její prázdný šálek od kávy do dřezu, abych ho umyla. Miluju ji nade vše, ale muži jsou téma, na kterém se se svou drahou sestřičkou nikdy neshodnu.

„Měla bys o něm alespoň napsat článek,“ řekne Asha, zastrčí knihu do kabelky a vezme si ovoce z mísy na stole.

Otočím se k ní. „O kom? O ulejvákovi Timovi?“

„Jmenoval se Tony. A bože, ne. Mluvím o Panu Romantikovi. To by byl skvělý plán, ne?“

Píšu pro Pulse, zpravodajský a zábavní web s více než pěti miliony předplatitelů. Ale i když jsem žurnalistiku na Newyorské univerzitě absolvovala jako jedna z nejlepších v ročníku, můj šéf mě nutí psát pitomé clickbaity, u nichž se stydím za to, že mám funkční mozek. Jde o titulky jako například: NEVĚŘÍTE, CO PRÁVĚ KIM KARDASHIANOVÁ DĚLÁ SE SVÝM ZADEČKEM! a DESET ZNÁMEK TOHO, ŽE SE VÁS VÁŠ KOCOUR SNAŽÍ ZABÍT! PŘI ČÍSLE 3 VÁM ZTUHNE KREV V ŽILÁCH!

Pořád čekám na den, kdy budu moct konečně uplatnit své čtyřleté studium investigativní novinařiny, ale vzhledem k neschopnosti mého šéfa dávat zaměstnancům nové příležitosti nemám páru, kdy to bude.

Končím s úklidem a otírám dřez. „Ash, jsem si téměř stoprocentně jistá, že si z tebe Joanna s celým tím příběhem o Panu Romantikovi vystřelila. Ale i kdyby opravdu existoval, nikdo mi neodsouhlasí nějaký nepodložený žvást.“

Vloží talíře do myčky. „V tom případě zařiď, abys to měla čím podložit. Z toho chlapa šílí celá společenská smetánka, i když s ním nespí. Co těm bohatým newyorským paničkám poskytuje tak zvláštního, co při svém milionářském životním stylu a se svými mocnými manžílky postrádají? To je ta zásadní otázka. A pokud na to přijdeš, bude to sakra dobrá reportáž.“ Zavře myčku a políbí mě na tvář. „Jen o tom popřemýšlej, ano? Uvidíme se večer.“

Když odejde, přemítám o jejích slovech. Přiznávám, že mě její nápad zaujal. Potřebuju jen jeden solidní příběh, který mě vytáhne ze stavu otupělosti, v němž se momentálně nacházím. Jednu velkou šanci, která mému paličatému šéfovi ukáže, že můžu nabídnout víc než bezmyšlenkovité bláboly. Pohledný podfukář, který oškube paničky o jejich příspěvek na botox, by mohl zabrat.

Se znovu nabytou energií popadnu svůj notebook a do Googlu zadám Pan Romantik. Kromě několika milionů odkazů na knihy a webové stránky se slovem romantika v názvu neexistuje nic, co by se vzdáleně blížilo tomu, co popisovala Joanna. Prohledávám stránku za stránkou, hledám i sebemenší vodítko pro to, že někdo takový opravdu existuje, ale ani po hodině nemám nic. Zavírám notebook a mnu si oči; nenávidím se za to, že jsem ztrácela čas drby notorické lhářky Joanny. Bože, myslím, že jsem se nakazila beznadějnou důvěřivostí své sestry.

Jak ponižující.

Frustrovaně sbalím počítač do pouzdra, popadnu kabelku a zamířím ke stanici metra. Vypadá to, že mě přece jen čeká celý další týden, kdy budu vytvářet úmorné a amorální internetové články.

Ach, jaká to radost.

DVA

A co říká čmuchal?

Mlátím čelem o stůl a tiše úpím, když vtom se nad horní částí mé kóje objeví rozježená hlava s kaštanovými vlasy. Následují tmavohnědé oči a vynoří se i zbytek tváře mého kamaráda Tobyho. „Tateová, co to ksakru provádíš?“

„Trestám sama sebe.“

„Proč?“

„Protože za tu příšernou dávku žvástů, kterou jsem právě odeslala, se prostě musím potrestat.“

Toby si povzdechne a jde ke mně přes tu ubohou napodobeninu kanceláře. Jako obvykle vypadá, jako když Gulliver přijíždí do Liliputánie. Když jsem začala pracovat v Pulsu, Toby se stal jedním z mých prvních přátel; částečně proto, že sdílíme stejný pošahaný smysl pro humor, a taky proto, že naše kóje sousedí. Je jedním z mála důvodů, proč jsem z téhle práce ještě nezešílela. Hrdě se prohlašuje za nerda a píše články o technologiích. Nejlíp na něj sedí popis profesionálního hráče fotbalu, který omylem zabloudil do obchodu se svetry a vyšel z něj jako Shaggy ze Scooby Doo, ovšem za předpokladu, že by Shaggy měřil dva metry a byl na steroidech.

Teď si za mě stoupne a svýma obříma rukama mi zvedne hlavu ze stolu.

„Dobře, to stačí.“

„Ty to nechápeš.“

Přisedne si na druhou židli. „Ale chápu. Vložila jsi největší svinstvo ukryté ve tvé hlavě na nevinný internet. Co dál? Nemůže být zas tak zle.“

„Může. A je.“

„Svěř se.“

Posadím se a lhostejně klikám myší, dokud se na obrazovce neotevřou tři poslední příspěvky. Toby se nakloní dopředu a prohlíží si je. První titulek zní: ŠOKUJÍCÍ FOTKY, KTERÉ PŘED VÁMI VLÁDA TAJÍ!

Pohlédne na mě. „Nech mě hádat. Falešná pitva mimozemšťana?“

„Ano.“

„To je chabý. A starý.“

„Ano.“

Klikne na další příspěvek. Je to video. LIDÉ, KTEŘÍ NESNÁŠEJÍ PÁLIVÉ JÍDLO, OCHUTNÁVAJÍ PÁLIVÉ JÍDLO! PODÍVEJTE SE NA BLÁZNIVÉ VÝSLEDKY!

Přimhouří oči. „Tos natáčela ty?“

„Ano.“

„Řekni mi, že to nejsou ti tři suchaři z účtárny, kteří jsou ochotní udělat cokoliv, když je o to požádá pěkná holka.“

„Dobře, budu tvrdit, že nejsou.“

„Nicméně jsou, že jo?“

„Jo.“

Povzdychne si a vrátí se k obrazovce, ze které přímo křičí třetí článek TOHLE JSOU NEJHORŠÍ SÉRIOVÍ VRAZI VŠECH DOB! UDĚLEJTE SI NÁŠ TEST A ZJISTĚTE, KTERÝM JSTE VY!

Když položím hlavu zpátky na stůl, nesnaží se mi v tom zabránit.

„Už chápeš?“

„Jo. Není to tvoje nejlepší práce. Tím chci říct, jako by ses ani nepokoušela mrhat produktivitou nevinných lidí tím, že je přiměješ na to svinstvo klikat.“

„Nejde mi to od srdce.“

„To ani nemusí. Dávej do toho jenom tu hamižnou, sobeckou část sebe samé, která chce peníze na jídlo a nájem.“

Posadím se a odhrnu si vlasy z obličeje. „To se ti snadno řekne. Píšeš o technických záležitostech a videohrách – o věcech, které miluješ.“

„Jo, ale než mě Derek přesunul k IT tématům, odpracoval jsem si svůj spravedlivý díl psaní keců.“

„Tobíku, byla jsem redaktorkou ve Washington Square News. Vyhrála jsem ocenění Hearst Award, proboha.“

„Já vím. A aspirovala jsi na další dvě ocenění, když jsi byla na stáži v New York Times. Ale nic z toho v téhle době nic neznamená. Smutnou pravdou je, že v New Yorku prakticky na každém kroku narazíš na nezaměstnaného novináře a spousta z nich má stejnou kvalifikaci. Musíš si uvědomit, že tvůj novinářský titul je k ničemu stejně jako sklápěcí sedadlo ve vrtulníku. Trh práce je teď jako válečná zóna, tady je ale aspoň nadprůměrný plat.“

„Tak co navrhuješ? Že budu dál dělat práci, kterou nenávidím? Nebo dám výpověď, začnu si hledat práci snů a budu riskovat, že skončím na podpoře nebo na ulici?“

„Nevím, Tateová. Potřebuješ něco, čím bys přiměla Dereka otevřít oči a všimnout si tě. Pracuješ teď na nějakém tématu, které bys mu mohla ukázat?“

„Vlastně jo.“ Posadím se a popadnu notebook. „Po celém New Yorku se objevují falešné parkovací lístky. Pokuty vypadají skutečné, ale uvedený bankovní účet nepatří městu. Nějaký podvodník si pěkně mastí kapsy.“

Toby přikývne. „To nezní špatně, ale do aféry Watergate to má daleko. Co tam máš dál?“

„Uh…“ Studuju svůj seznam. „Je tu anarchistický pouliční umělec, který sprejem maluje obří penisy do výmolů, čímž nutí město, aby ty díry zasypalo a nedošlo tak k pohoršení kolemjdoucích.“

Toby se zachechtá. „Jeho styl se mi líbí, ale i tak to těžko vydá na pořádné téma.“

„Dobře.“ Prohledávám prořídlý seznam nápadů na příběhy. Už teď vím, že je to ztráta času. Kdyby existovalo něco dostatečně pikantního na to, aby to na Dereka zapůsobilo, ihned bych se mu vnutila do kanceláře a navrhla mu to. Tohle všechno stojí za zlámanou grešli. A já potřebuju něco, co by mělo cenu zlata.

Položím notebook a podívám se na Tobyho. „Nic tu nemám.“

Blahosklonně mě poklepe po rameni. „No, to je tvůj problém, Tateová. Potřebuješ něco, aby ses dostala někam.“

Chci ho poslat do háje, když vtom můj mobil začne hrát Bootylicious. Toby se okamžitě napřímí. Ví, že mám tenhle vyzváněcí tón přiřazený k Ashe, na niž má zálusk od té doby, co se poprvé setkali. Kdykoli je moje sestra poblíž, Toby se chová jako obří labrador, který zaslechl, že je čas na procházku.

Podívám se omluvně na Tobyho, a když do telefonu prohodím: „Čau, Ash. Co se děje?“, zamíří zpět do své vlastní kóje.

„Je skutečný.“

„Kdo?“

„Pan Romantik. Joanna o něm dneska ráno mluvila se svojí sestřenicí a ta byla zděšená, že ji Joanna odposlouchává. Řekla, že všechno, co se týká pánského doprovodu, je super tajné. Dá se k němu dostat jedině na doporučení stávající klientky. Je to jako nějaký systém na půjčování přitažlivého fešáka.“

„Dobře, to je zajímavé. Je Joannina sestřenice jeho klientkou?“

„Ne. Ale zná někoho, kdo je. Podrž se.“ Odmlčí se, aby to vyznělo dramatičtěji. „Jde o Marlu Masseyovou.“

Zatají se mi dech. „Jako o manželku senátora Masseyho? Bývalého televizního kazatele, který dává hospodyňku Betty za příklad dobré manželky? To jako vážně?“

„Smrtelně. Zdá se, že když je ten hodný senátor ve Washingtonu, jeho oddaná žena tráví čas se svým sexy kamarádem. Dokážeš si představit ty důsledky, kdyby pravda vyšla najevo?“

Na pažích mi naskočí husí kůže, když si uvědomím, jaký potenciál tenhle příběh může mít. Pokud bych se toho správně zhostila, mohlo by mi to zajistit kariéru, o které jsem vždycky snila. A celý Pulse by se mohl jít vycpat. Mohla bych si vybírat z nabídek špičkových mediálních společností.

„Takže co mám dělat?“ zeptám se. „Spřátelit se s paní Masseyovou, aby mě představila svému profesionálnímu příteli? To se zdá jako zhola nemožné.“

„Jo, pokud se najednou nestaneš zazobanou paničkou se zálibou v umění a studiu bible, do stejných kruhů nepronikneš. A ať už uděláš cokoli, buď opatrná. Vůbec se s tebou nebude bavit, když zjistí, že jsi reportérka.“

Asha má pravdu.

Musím na to jít chytře, nebo se moje jediná šance rozplyne v obláčku provoněném chanelem.

„Dobře, tak jak se ty ženy s tímhle společníkem spojí? Má někde inzerát? Nebo létá nad městem v balónu ve tvaru penisu a rozhazuje letáky?“

Asha ztiší hlas. „Podle Joanny to funguje tak, že vytipovaná nová klientka dostane od ženy, která ji doporučila, speciální dotazník. Ten vyplní, vloží do obálky spolu s tisícem dolarů v hotovosti a odešle na adresu jisté poštovní schránky ve Williamsburgu.“

Skoro spadnu ze židle. „Tisíc dolarů?! To si ten chlap účtuje za rande tolik?“

Toby se objeví v horní části kóje a zašeptá: „O čem to tu sakra mluvíš?“

Mávnu na něho, ať jde pryč, a pevněji uchopím telefon.

„Ne,“ říká Asha. „Samotné rande stojí pět tisíc. Tohle je pro něj jen poplatek za to, aby vůbec zvážil, jestli tě přijme za klientku.“

„Ježkovy zraky! Bez ohledu na to, jak je hezký, žádný chlap přece za takové peníze nestojí.“

„No, tyhle dámy si evidentně myslí, že on ano.“

Opřu se do židle a chytnu se stolu. „Máš adresu té jeho schránky?“

„Ano, pošlu ti ji esemeskou. Když však neseženeš ten dotazník, bude ti na nic. Joannina sestřenice ho nemá, a i kdyby ano, pochybuju, že by nám ho dala.“

„Měla by jeden Marla Masseyová?“

„Pravděpodobně jo. Ale jak bys ho od ní získala, aniž by ses jí zeptala?“

Podívám se na Tobyho, který se na mě pořád mračí a snaží se přijít na to, o čem to sakra mluvím. „Něco vymyslím. Díky za info, Ash.“

„Žádný problém. Je to i pro moje dobro. Bůh ví, že jestli ještě jednou uslyším, jak si stěžuješ na svou práci, uříznu si uši.“

Usměju se. „Moje sestřička se o mě takhle stará. Mimochodem, Toby tě zdraví.“

„Hmm, dík. Čauuuuu!“

Když skončíme, Toby se zeptá: „Tak jak se má?“

„Obávám se, že pořád nemá zájem.“

Zavrtí hlavou. „Copak nechápe, o co úžasného přichází?“

„Evidentně ne, ale slibuju ti, že když mi s tím článkem pomůžeš, tak se u ní přimluvím.“

„To jsem si myslel. Pověz mi o tom víc.“

Řeknu mu to a Toby ožije.

„Eden, tohle by mohla být bomba. Zvlášť když se ukáže, že i další klientky jsou stejně prominentní jako Marla Masseyová.“

„Přesně tak.“

„Tak co ode mě potřebuješ?“

Prosebně se na něj usměju. „Potřebuju, aby ses naboural do e-mailového účtu Marly Masseyové a našel klientský dotazník.“

Tobyho tvář potemní. „To si ze mě děláš srandu.“

„Ani trochu.“

Pro Tobyho je toto citlivé téma. To, že ve svém volném čase pracuje na volné noze jako hacker, vím jedině proto, že se mi s tím svěřil jednou v noci, když jsme byli hodně opilí. Až doteď jsem si na to nevzpomněla, ale prostě… Zoufalá situace a tak.

„Je to žena kongresmana,“ říká Toby.

„Já vím, ale nevidím jinou možnost.“

„Pochybuju, že si osobní záležitosti pořádně nezabezpečila, prosím tě.“

„Říkáš, že to jako nezvládneš?“

Krátce se zasměje. „Nebuď směšná. Jen se chci ujistit, že víš, jaký jsem borec, než ten její systém rozkřápnu jak vajíčko.“

„Úžasné.“

Přikývne. „A taky radši svojí sestře řekni, jaký jsem divoch, nebo něco podobnýho, aby to stálo za to.“

„Jasnačka. Zrovna si připravuju zcela fiktivní popis tvojí sexuální výkonnosti.“

„TATEOVÁ!“

Když slyším zařvat své jméno ze dveří kanceláře mého šéfa, ohlédnu se. Šéfredaktor Pulsu a proslulá osina v zadku Derek Fife by mohl být docela atraktivní chlap, kdyby nebyl příjemný jak žlutá zimnice. Zamračí se na mě a palcem ukáže na dveře. „Do mojí kanceláře. Hned.“ Zamíří zpátky ke svému stolu a ani nečeká na mou odpověď.

„Jsem rád, že jsem tě poznal,“ hlesne Toby a vytratí se. Oba víme, že tenhle tón Derek používá, když chce někomu dát pořádně na prdel. Teď to vypadá, že ta prdel bude moje. Vstanu, zhluboka se nadechnu, vypnu prsa a pak nakráčím do jeho kanceláře. Jakmile se ocitnu před jeho stolem, utrousí: „Zavři dveře a posaď se.“ Ani nevzhlédne od svého tabletu.

Když zavřu dveře a posadím se na židli naproti němu, Derek dál přejíždí prstem po něčem na obrazovce a mračí se.

„Tateová, víš, proč má Pulse tolik rubrik?“

„Protože chce zaujmout velké množství čtenářů?“

„Přesně tak. A proč si myslíš, že kromě normálních zpráv používáme každý den i clickbaity?“

„Protože doufáte, že čtenáře tímhle odpadem přilákáte a přimějete je, aby si přečetli i dobré věci?“

„Ne. Je to proto, že clickbaity generují zisk, který pomáhá zaplatit všechno ostatní včetně tvého platu.“ Podívá se na mě s přísným výrazem. „Myslíš si, že si momentálně tím, co píšeš, na svou výplatu vyděláš?“

Založím si ruce do klína. „Ehmm… No –“

Zvedne tablet, aby mi ukázal jeden z mých článků, které jsem napsala před pár dny. TATO ŽENA SE SEHNULA, ABY SEBRALA DROBÁK. NEUVĚŘÍTE, CO SE DĚLO DÁL!

Zvedne obočí.

Nervózně polknu. „Hmm… Takže se ti to nelíbilo?“

„Dál se nedělo vůbec nic. Zvedla drobák a pokračovala v cestě. To je celý příběh.“

„Jo, myslela jsem to ironicky.“

Prstem přejede po obrazovce a ukáže mi další. NEJVĚTŠÍ SBÍRKA OBŘÍCH PTÁKŮ, CO JSTE KDY VIDĚLI!

Přikyvuji. „Ano, ale vidíš –“

„Co to bylo za obrázky, Tateová?“

„Byly to obrázky kohoutů,“ povzdechnu rezignovaně.

„A dokonce to ani nebyli obří kohouti. Běžní kohouti průměrné velikosti. Diskuse pod článkem je plná nenávistných anonymních komentářů.“

Nakloní se dopředu a ztiší hlas. „Jak vidíš, všemocný internet považuje každé kliknutí za vzácné, a když lidem ukradneš cenné tři vteřiny, které hodlali využít na to, aby se ‚pomodlili‘ za nemocné děti tím, že jim na Facebooku olajkují příspěvky, nebo aby podepsali nějakou bezvýznamnou petici, a místo toho byli donuceni se podívat na fotky nepornografických opeřenců, nemilosrdně pak dávají najevo svůj vztek.“

„Vím.“

Hodí tablet na stůl. „A i přesto dál zveřejňuješ věci, které by mohl vyplodit můj desetiletý synovec, kdyby nahodile třískal hlavou o klávesnici.“

„Dereku, to je jenom proto, že –“

„Děláš svou práci příšerně?“

„Nemůžu popřít, že možná nemám talent na tenhle typ příspěvků –“

„Mírně řečeno.“

„Ale pokud mi dáš šanci napsat něco, co má smysl, slibuju, že nebudeš zklamaný. Dovol mi, abych ti to dokázala.“

Opře se zpět do opěradla židle a založí ruce. „Znáš pravidla, Tateová. Nedostaneš se k ničemu lepšímu –“

„Dokud si to místo tvrdě nevybojuju. Jo, já vím. Ale mám něco, co by fakt mohlo stát za to.“

Přimhouří oči. „O co jde?“

„V New Yorku funguje společník pro dámy, kterému se říká Pan Romantik.“

„Ježíšikriste.“ Promne si oči. „Pan Romantik? Vážně?“

„Počkej. Vyslechni mě.“

„Máš deset sekund na to, abys mě přesvědčila.“

Přisednu si blíž a ožiju. „Jeho klientky patří mezi newyorskou smetánku. Zatím vím minimálně o jedné ženě kongresmana, která za jeho služby platí, a nepochybuju o tom, že když popátrám o něco víc, tak přijdu na celý zástup zámožných paniček, co jsou na jeho seznamu. Možná to budou celebrity. Herečky, rockové hvězdy…“

Derek se na mě pár vteřin upřeně dívá, potichu a bez jediného mrknutí. „On ty ženské šuká za peníze?“

„Ne. Jen s nimi randí.“

„Co to sakra znamená?“

„Nejsem si jistá, ale i kdyby v tom nebyl sex, přemýšlej, co by to znamenalo. Za pět tisíc dolarů, co si účtuje za rande, tenhle chlap romanticky oblbuje znuděné ženské a tahá z nich obrovské množství peněz. Ten skandál by byl ohromný.“

Nakloní se dopředu. „Máš to ze spolehlivého zdroje?“

„Zatím jen zprostředkovaně, ale právě jsem se dostala k informacím, které by mohly být zlatý důl. A protože jsme na to kápli včas, mohli bychom pro Pulse získat exkluzivní reportáž.“

Derek zpozorní. Zaklesne prsty do sebe. „Exkluzivní, to je dobrý. Naši inzerenti mají exkluzivní reportáže rádi.“

Položím ruce na stůl. „Tak mi dovol, abych se do toho pustila. Pokud to nevyjde, slibuju, že se budu celou myslí, srdcem, tělem i duší věnovat vytváření nejneodolatelnějších clickbaitů, jaké kdy existovaly. Najdu nezapomenutelné portréty těch největších kohoutů na světě. Ale jestli tenhle článek napíšu –“

„A jsme u toho.“

„Chci dělat na pořádných věcech. A zvýšit plat.“

Derek se zachechtá, pobaveně to ale nezní. Spíš tím stylem Vyhonilas mě proti mé vůli a já tě teď za to nesnáším.

„Máš sakra koule, Tateová,“ řekne. „Zavolám tě sem, abych tě vyrazil, a ty teď po mně vážně chceš, abych uvažoval o tvém povýšení?“

Věnuju mu svůj nejodhodlanější výraz. „Jsem reportérka, Dereku, a to zatraceně dobrá. Nech mě dělat mou práci. Aspoň mi dej šanci, abych ti ukázala, co umím. Nezklamu tě.“

Několik vteřin o tom přemýšlí a mezitím si poklepává ukazováčkem na rty. Pak řekne: „Dobře. Jeden pokus. Jdi po té stopě jak ohař a zjisti, kam povede. Průběžně mě informuj.“

„Provedu.“ V duchu si poblahopřeju. „Jo a ještě jedna věc – potřebuju tisíc dolarů v hotovosti.“

Znovu zvedne tablet. „A já potřebuju ptáka, co se sám vyhoní. To asi budeme muset oba oželet.“

„Potřebuju peníze na to, abych si s tím chlapem mohla domluvit schůzku,“ vysvětlím. „Když mu řeknu, že jsem reportérka, nebude se se mnou vůbec bavit. Musím se představit jako klientka. Bohatá klientka. Jestli mě pak vezme, budu potřebovat další čtyři tisíce dolarů, abych si mohla koupit rande s ním.“

Na Derekově tváři je vidět zmatek. „Do prdele?! Co to sakra za pět tisíc s těmi ženskými dělá?“

„To chci právě zjistit.“

Neochotně se obrátí ke svému počítači a naťuká e-mail. „Řekni mi, že tohle není nějaký tvůj trik, jak si za peníze naší firmy užít.“

Obrátím oči v sloup. „Dereku, prosím tě. Jako bych měla zapotřebí platit chlapovi, aby se mnou šel.“

Zamračí se a odešle e-mail. „Jdi za Emily na finanční. Bude mít připravenou hotovost. A radši se postarej o to, aby se ty peníze mnohonásobně vrátily.“

„Postarám.“

„Dobře. Teď kurva vypadni z mý kanceláře.“ Nasadí si bezdrátová sluchátka a pustí na plné pecky něco, co se podobá metalovému řevu nějakých vyhulenců.

„Jseš fakt ubožák,“ zamumlám si tiše.

Ostře se na mě podívá a sluchátka si opět vyndá z uší. „Cože?“

Věnuju mu svůj nejsladší úsměv. „Říkám, že ten článek bude zaručená bomba.“ Otočím se, odcházím a jsem vděčná za to, že se mi podařilo oddálit vlastní popravu.

♠ ♠ ♠

Když se vrátím ke svému stolu, sedí Toby v mé židli, hrbí se nad mým počítačem a zuřivě píše. Chystám se ho zeptat, jak pokročil, ale odbude mě: „Neptej se. Na domovské adrese Masseyové není žádná vysledovatelná IP, což znamená, že buď nemají internet – což je nepravděpodobné – nebo jsou mimo síť. Ale neboj se. Zařídím vzdálený přístup k jejímu telefonu, a jakmile se dostanu do její e-mailové schránky, budu moct… Ha.“

„Ha?“

„Ha.“

Nakloním se mu přes rameno, abych viděla, na co se dívá, ale na obrazovce je jen velká hromada kódů. „Prosím tě, přelož mi to tvoje ‚ha‘, Tobíku. Je to dobrá, nebo špatná zpráva?“

„Obě. Používá e-mailový účet, který s tím jejím veřejným nemá nic společného. Možná takhle něco skrývá před svým manželem.“ Zasměje se a ohlédne se přes rameno.

„Má heslo Dobramanzelka69. To je cynický.“ Vrátí se k ťukání na klávesnici. „Tak dobře, pojďte k tatínkovi, vy tajnůstkářské a nestoudné e-maily.“

Několik dalších minut něco provádí a pak se na obrazovce objeví modrá lišta značící, že proces byl ukončen. Postaví se a ukáže mi, že židle je moje. „Hotovo. Počkej, až se to stáhne, a pak budeš mít duplikát celého jejího e-mailového účtu. Pokud nějaký dotazník existuje, myslím, že bude právě tady.“

Obejmu ho kolem ramen. „Díky, Tobíku. Fakt jsi poklad mýho života.“

Pokrčí rameny a začervená se. „To říkají všechny. Jen si pamatuj, že až ti federálové zaklepou na dveře, je tohle všechno tvoje práce a mě vůbec neznáš. Můžu se teď vrátit ke své vlastní práci?“

„Jestli musíš, tak jo, ale pak tě vezmu na oběd, abych ti poděkovala.“

„Platí.“

Když odejde, posadím se a okusuju si kůžičku kolem nehtu na ukazováčku. Mezitím se proces na počítači dokončuje. Když je hotovo, pohodlně se usadím a na obrazovce se otevře e-mailový účet Marly Masseyové. „Tak jo, paní Masseyová. Schválně, co tu najdeme.“ Uvědomuju si, že provádím něco velmi nezákonného, o morálce nemluvě, ale tento příběh je mou vstupenkou do lepšího života, takže neváhám a vrhnu se na hledání jen těch e-mailů, které souvisejí s jejím přítelem. Pokud má Marla jiná temná tajemství, není to moje věc.

Do vyhledávače napíšu Pan Romantik. Jak se dalo čekat, nic to nenajde. Podle drbů o tom chlapovi žijícím ve stínu jsem vážně nic snadného nečekala. Holka však nesmí ztrácet naději. Dále zkouším psát slova jako gigolo, prostitut a pánský doprovod. Ukáže se několik reklamních e-mailů s nabídkou romantických knih, ale to je všechno. Vlastně většina doručené pošty se týká hlavně faktur za on-line nákupy a předplatného. Možná si Marla pořídila tenhle mailový účet, aby zatajila, že je shopaholička. Nebyla by první ani poslední.

Po několika minutách procházení doručené pošty si začínám myslet, že se Toby ohledně tajného dopisování mýlil. Pak mě však zaujme předmět: Děkuji za doporučení plnokrevníka. Kliknu na e-mail a studuju obsah.

Drahá M,

mockrát Ti děkuji za doporučení toho velkolepého plnokrevníka ze stájí Petera Richarda. Nádherné stvoření! Už je to dlouho, co jsem měla to potěšení trávit čas s tak úžasným zvířetem. Jsem Ti velmi vděčná, má přítelkyně. Cítím se o deset let mladší.

C x

Je to od někoho, kdo se jmenuje CJ872.

Čtu to znovu. Stáje Petera Richarda… P. R. Mohl by tohle být náš nepolapitelný Pan Romantik? Je to jen nepatrné vodítko, ale myslím, že není náhodou, že ta chvála může sedět stejně na koně jako na muže. Možná ty dámy mluví v kódech, aby chránily jeho anonymitu.

Chystám se zapátrat důkladněji, když vtom můj telefon začne vyhrávat „Only the Good Die Young“ od Billyho Joela. Přikrčím se, když na displeji vidím TVOJE MILUJÍCÍ BABIČKA!!! Nikdy jsem jí neměla dovolit, aby mi do telefonu uložila své číslo a vlastní vyzváněcí tón.

Na hovor s babi neboli Nannabeth, jak si nechává říkat, nemám náladu. Bezpochyby chce vyzvídat, co dělá můj milostný život, a když ji neujistím, že se vídám s úžasným mužem, který se vážně chce usadit, spustí o tom, jak bych si někoho takového mimořádného měla co nejdřív najít, protože: „Přiznejme si to, muffinko, mladší už nebudeš.“

Povzdychnu si a hovor odmítnu. Cítím se kvůli tomu provinile, protože Nannabeth miluju nade vše, ale čelit jejímu neustálému nátlaku ohledně vztahů je vyčerpávající a právě teď na to nemám energii. Abych trošku ulevila pocitu viny, písnu jí zprávu.

<Ahojky Nan! Promiň, teď nemůžu mluvit. Hromada práce. Ale určitě se uvidíme v sobotu, ano? Mám Tě moc ráda!>

O pár vteřin později dostávám odpověď.

<Setri se pls!!!!! MT!!!!>

Zasměju se. Všechny znaky, co ušetří tím, že vypouští diakritiku a zkracuje slova, vynahrazuje svou láskou k nadměrnému používání vykřičníků.

Povinnosti učiněno zadost, vypnu telefon a vracím se k e-mailům. Když už teď vím, co hledám, napíšu do vyhledávače plnokrevník. Ukáže se několik dalších e-mailů. Všechny se týkají hřebce z chovu Petera Richarda a slova používaná v těchto e-mailech jen utvrzují mé podezření, že hřebcem je ve skutečnosti Pan Romantik. Po několika minutách najdu u jednoho z e-mailů přílohu. Když ji otevřu, unikne mi vítězný výkřik, protože vidím, že se jedná o ten kýžený dotazník.

Vynoří se Tobyho hlava. „Úspěch? Nebo jsi jenom dostala škytavku?“

„Úspěch,“ řeknu s úsměvem. „Našla jsem ten dotazník.“

„Sakra, to je něco! Tak teď jedeme z kopce.“

Zadám tisk, a jak stránka za stránkou padá do zásobníku na dokumenty, připadám si jako Sherlock Holmes, když zavětří nový zajímavý případ. Rozhodně cítím v kostech, že se rozjíždí nová hra.

TŘI

Soukromé očko

Mžourám přes hledáček svého foťáku a zaostřím na muže, který vešel do pobočky Pack N’ Ship. Oknem, u kterého sedím, vidím skvěle dovnitř a zatají se mi dech, když čekám, jestli si dotyčný vyzvedne poštu ze schránky číslo 621.

Ne, nevyzvedne.

Sakra.

Během posledních čtyř dnů jsem zaregistrovala přes padesát lidí, kteří do budovy vešli, ale nikoho, kdo by šel vybrat poštu ze schránky Pana Romantika. Je obrovská výhoda, že hned vedle je kavárna, odkud můžu okolí relativně pohodlně sledovat, ale přesto… Čekala jsem, že za tu dobu už se něco naskytne, ne-li přímo ten chlap. Bůh ví, že jsem strávila hodně času vyplňováním dotazníku, který měl neuvěřitelných dvanáct stránek. Vypadá to, že náš snaživý pánský doprovod chce o svých klientkách vědět naprosto všechno – od přátel ze střední školy a univerzity až po oblíbené filmy, hudbu a knihy. Součástí byl dokonce test osobnosti. Je nad moje chápání, k čemu mu proboha všechny tyhle informace budou. Jistěže jako přítel snů potřebuje vědět, co od něj ženy očekávají. Přesto se však vůbec neptal na moje romantické představy. O čem tohle všechno je? Vybírá si představy jenom podle toho, jaké má doma převleky?

Přestože jsem použila falešné jméno, všechny další otázky jsem zodpověděla pravdivě. Počítám s tím, že když mě pozve na „rande“, spíš si zapamatuju pravdu než lži a moc nerada bych ztratila jeho důvěru, kdybych uvedla nepřesná fakta. Jistěže jsem musela předstírat, že jsem mnohem lépe finančně zajištěná, než tomu ve skutečnosti je. Nemůžu mu prozradit, že jsem vyrostla v chudobě a moje máma měla dvě práce. To by neladilo s mým obrazem dámy z vyšší společnosti.

Pozoruju další neznámou osobu, která si jde pro balíček, když vtom na mě padne stín. Vzhlédnu a spatřím číšníka.

„Zdravím. Perfektní načasování. Mohla bych dostat další espresso?“ To bude dneska už moje sedmé, možná budu trochu nabuzená.

„Jistě,“ odpoví a předá mi tlustou obálku. „A nějaký chlapík mi řekl, ať vám dám tohle.“

Zmateně převezmu obálku a podívám se dovnitř. Je tam mých tisíc dolarů v hotovosti a na počítači napsaný vzkaz na tuhém papíru:

Vážená paní Whiteová,

děkuji za Vaši poptávku, ale obávám se, že v tuto chvíli Vás nemohu jako klientku přijmout.

Přijměte prosím mou upřímnou omluvu.

Srdečně zdraví

P. R.

Rozhlédnu se po kavárně a pak se obrátím na číšníka. „Kdo vám to dal?“

Pokrčí rameny. „Nějaký chlap. Vysoký. S tmavými brýlemi.“

„Kam šel?“

Ukáže na ulici. „Tamtím směrem. Ale už ho nedohoníte. Dal mi dvacku za to, abych počkal patnáct minut, než vám to předám. Už je dávno pryč.“

Opřu se a povzdechnu si.

Sakra! Tak tímhle můj mistrovský plán skončí.

Jak k čertu věděl, že tu budu? Ale hlavně – co mám teď zatraceně dělat?

„Ještě pořád chcete to kafe?“ zeptá se číšník.

„Ne, přineste mi účet, prosím vás.“

„Jak si přejete.“

Když odejde, promnu si oči. Musí existovat ještě jiný způsob, jak to provést. Jenom ho musím vymyslet.

Zavolám Tobymu a řeknu mu, jak jsem dopadla.

„A do hajzlu,“ pronese. „To fakt naštve.“

„Přesně tak.“

„Co dál?“

„Můžeš zjistit, na koho je přihlášená ta schránka? Možná ho tak budu moct vypátrat.“

Povzdychne si. „Další přestupek? Můj bože, holka, máš na mě špatný vliv.“ V pozadí slyším rychlé ťukání do klávesnice.

„Ale pracuješ na tom?“

„No jo. Zpestří mi to můj jinak nudnej den. Je svým způsobem vzrušující, když si můžu protáhnout svoje hackerský svaly.“

„Potrvá to dlouho?“

„Možná. Některé tyhle soukromé společnosti bývají líp zabezpečené, než je zvykem. Až to budu mít, tak ti zavolám.“

„Perfektní. Díky, Tobíku.“

Zavěsím a ještě jednou si přečtu vzkaz. Podepsal se jako P. R. To jako vážně? Sám sobě říká Pan Romantik? Jak laciné.

Napíšu si pár poznámek a čekám, až mi Toby zavolá.

Proč je P. R. tak paranoidní? Chce jen chránit své klientky? Nebo sebe?

Proč mě odmítl? A jak věděl, že tu sedím a číhám na něj? Myslím, že mě sleduje – ale jak?

Na mobilu mi pípne zpráva od Tobyho:

<Bude to trvat tak hodinu. Víceúrovňová ochrana. Chvíli si odpočiň a já něco vykouzlím.>

Číšník mi dá účet, já hodím na stůl peníze, pak si uklidím do tašky notebook a podívám se na hodinky. Jsou teprve tři. Když už mám čekat, tak si aspoň mezitím skočím do fitka.

Vezmu si věci a jdu na metro.

Musím ten kofein nějak odbourat, nebo začnu mlátit hlavou o zeď.

♠ ♠ ♠

Do uší mi ze sluchátek hrají Led Zeppelin a moje nohy se snaží rozdupat gumu běžeckého pásu. Když mi do očí teče pot a hoří mi plíce, je to ta fáze fyzického výkonu, kterou miluju nejvíc. Adrenalin mi stoupl na maximální hladinu a díky tomu se cítím víc než dobře.

Jooo, pojďte ke mně, moje sladký endorfinky!

Takhle brzy odpoledne je fitko skoro prázdné. Ještě není zaplavené kráskami posedlými svým zjevem nebo pozéry chlubícími se svou muskulaturou, kteří sem spěchají po práci. A přesně takhle to mám ráda. Ráda se potím na běžeckém pásu a simulátoru schodů, ale nesnáším čekání na přístroje a obzvlášť nerada se seznamuju s lidmi ve sportovních oblečcích z lycry.

Celkově prostě neuznávám fitko jako místo na seznamování. Když už jsem tady, chci se cítit volná jako pták a ukázat se ve své nejhorší podobě. Když se pak osprchuju a nalíčím, můžu zase naopak předstírat, že vynikne mé nejlepší já. Mou představou dobře stráveného volného času není dělat na někoho dojem, když vypadám jak motýl těsně po vylíhnutí. A zatímco si tohle sama pro sebe říkám, skenuju, jestli nezahlédnu nějaký výstavní kousek. V téhle části fitka je vlastně jen jedna další osoba – tmavovlasý krasavec, který běží o dva pásy dál. Má přímo božské paže. Pevné a vyrýsované. Lehce opálená pleť. Svalnatá hruď a nohy. A na tom, jak mu do čela padá pramen tmavých vlasů, když běží, je něco děsně sexy.

Když trošku zpomalím, pokradmu se na něj podívám. Pohybuje se elegantně a zároveň neuvěřitelně mužně – a tahle kombinace je fascinující. Mohla bych ho pozorovat celý den.

Zrovna když na to myslím, letmo vzhlédne a mého pohledu si všimne. Okamžitě se zadívám jinam. Právě teď mě vidět neměl. Ne když se potím z každého póru a páchnu jako hnůj.

Mobil, který mám připevněný na ruce, začne zvonit. Vezmu to a pokračuju v běhu.

„Tobíku! Čau.“ Ano, já vím, když člověk mluví a přitom běží, může to působit všelijak. „Cos našel?“

Chvíli je ticho a pak se Toby ozve: „Hele, nevolám nevhod?“

„V pohodě. Právě jsem v posilovně. Proč se ptáš?“

„Fajn, jen že jsem zaslechl funění a vzdychání a myslel jsem si, že… No nic, to je jedno. Takže poštovní schránka je zaregistrovaná na Reggieho Bakera z Greenpointu, z Brooklynu. Napíšu ti jeho adresu.“

„Mohl by tenhle Reggie být náš člověk?“

„Zcela jistě. Pokud je Pan Romantik šedesátiletý učitel v důchodu.“

Zavrtím hlavou. „No, to nezní moc pravděpodobně. Má Reggie rodinu? Nějaké syny něco přes dvacet?“

V pozadí slyším ťukání na klávesnici. „Ne. Reggie a jeho žena mají dvě dcery, Priscillu a Daisy, obě třicátnice.“

Snížím si na pásu rychlost a zpomalím z běhu na rychlou chůzi. „No tak to se nemám od čeho odpíchnout, kamaráde.“

„Vím. Promiň. Bylo by to fajn, kdyby nás ta schránka dovedla přímo k našemu hochovi.“

„Ale samozřejmě nedovedla. To by bylo moc snadné. Stejně ale díky, Tobíku.“

„Není zač. Každopádně ti aspoň napíšu tu adresu. Dej mi vědět, kdybys ještě něco potřebovala.“

Zavěsím a vytáhnu telefon z pouzdra na ruce. Tenhle případ se nikam neposouvá, takže jestli nechci ztratit svoje jediné vodítko, musím to tu zabalit a zamířit na návštěvu k panu Reginaldu Bakerovi. Když si s ním promluvím, možná to přinese nějaký výsledek.

Vypnu běžící pás a otočím se, abych seskočila, ale kvůli nějaké vyšší síle v lidských nohou, která mě po tak dlouhém běhu na místě ovládá, mě pohyb vymrští z pásu a já se nejsem schopna udržet ve vzpřímené poloze. S tím nejvíc holčičím zapištěním, které ze mě kdy vyšlo, padám a mobil mi vyletí z ruky. Když už se smiřuju s tím, že se obličejem rozplácnu o betonovou podlahu, ucítím kolem sebe silné paže. A ty mě vzápětí přitáhnou k horkému pevnému tělu.

„Pomalu, vy tam. Jste v pořádku?“ Hřejivý mužský hlas. Silný irský přízvuk. Tiskne se ke mně hebká pokožka a velké ruce mi přitom pomůžou zpátky na nohy.

Vzhlédnu ke svému zachránci a spatřím obličej svého sexy tmavovlasého souseda z vedlejšího běžícího pásu, jak se na mě účastně kouká. Jasně že jo. Jako by nestačilo, že viděl, jak neohrabaně padám, teď je navíc odsouzen k tomu, aby čichal můj odér ze cvičení a pot, kterým jsem přilepená na jeho krásné svalnaté tělo.

„Sakra, promiňte,“ řeknu. Je mi trapně a vymaním se z jeho paží. „Díky za záchranu.“

Čekám, že si ruce otře do trenýrek, protože jsem, upřímně řečeno, poněkud kluzká. Neudělá to.

Místo toho zvedne můj mobil z podlahy a rychle ho prohlédne, jestli se nepoškodil. „V pohodě. Před pár dny se mi stalo to samé. Naštěstí jsem tu byl tou dobou sám a nikdo mě neviděl, jak jsem se rozplácl na podlaze jak čerstvě narozená žirafa.“

„Škoda, že jsem o to přišla.“

„To si pište. Kdybyste to natočila, mohla byste mě tím proslavit na internetu. Jak se vůbec opovažujete připravit mě o patnáct minut veřejného ponížení?“ Má měkký přízvuk a všechna jeho „er“ mají mírně drnčivý nádech, což je děsně sexy. A navíc právě ve chvíli, kdy mi vrací telefon, sebou trhnu – to když moje prsty zavadí o jeho.

Proboha, to ne. To není dobrý nápad, aby mě přitahoval tenhle typ chlapa. Veškeré instinkty mi říkají, abych se sebrala a vypadla, ale moje oči je přehlasují, a tak zůstávám na místě a místo toho se usměju. „No tak teď teprve mě to vážně mrzí.“

Spokojeně přikývne. „Odpuštěno. Potrpím si na první dojem a špatně snáším, když ze mě má někdo legraci.“

Odhrnu si z čela prameny vlasů, které se mi uvolnily z culíku a teď mi visí kolem tváří jako chaluhy.

„Naprosto vás chápu. Není nic horšího než se ztrapnit před úplně cizími lidmi, že?“

Zachechtá se. A tenhle chlap, který mi připadal sexy, když běžel s tím svým rozcuchem, mě teď svým úchvatným úsměvem úplně odzbrojí.

„Mně vlastně připadá to, jak jste se mi složila k nohám, naprosto okouzlující. Ujišťuju vás, že jste nemusela o mou pozornost tak usilovat, ale nestěžuju si.“

Ach bože, ten jeho přízvuk mě zabije. Nemluvě o jeho zelených očích. Vysokých lícních kostech. Těch smyslných a svůdně vykrojených ústech.

Musím odtud vypadnout. A přesto dál žvaním.

„Co na to říct? Některé holky rády přitahují pozornost mužů pěkným vzhledem a úžasnou osobností. Já radši předvedu svoji mimořádnou nemotornost. Myslím, že tenhle způsob, jak přilákat opačné pohlaví, se obecně dost podceňuje.“

Přikývne a mně neunikne, jak rychle, ale důkladně zhodnotí mou tvář a tělo. „Na tom by něco mohlo být. Připadáte mi teď mimořádně přitažlivá. Funguje tahle finta i pro chlapy? Jako že kdybych se zřítil ze schodů, přesvědčil bych vás tím, abyste se mnou dneska večer zašla na drink?“

Zakřením se. „Ale ne. Nemůžete hned padat ze schodů. To je začátečnická chyba. To byste se zabil. Začněte s něčím menším, třeba že zakopnete. Nebo vrazíte do sloupu. Možná to zlehčuju, ale je velký rozdíl mezi tím, jestli jste roztomile neobratný, nebo nepřitažlivě v bezvědomí. Musíte znát svoje hranice.“

Vážně přikývne. „No jo, chápu. Přesně taková moudrá slova potřebuju. Nejenže mě zachrání před ponížením, ale navíc se vám podařilo ignorovat mé pozvání na drink, aniž bych se cítil jako naprostý idiot, což je impozantní.“

Z běžeckého pásu popadnu ručník a otřu si tvář. Jeho nabídku jsem ignorovat nechtěla. Jen mě překvapila. Chlapi za mnou obvykle přicházejí jen v baru, když už mají upito. Nebo když mám upito já a přestávám se kontrolovat.

Chlapi, co vypadají jako tenhle luxusní irský exemplář, si mě normálně nevšímají, zvlášť ne v tomhle fitku. Dle mých zkušeností supersexy chlapi nejedou po šedých myškách s hubenou postavou a košíčky B, které cvičí ve vytahaném tričku a nestylových legínách. Mají radši silikonem vylepšené zajíčky z Playboye, kteří nějakým záhadným způsobem opouštějí lekce spinningu s perfektním účesem a nedotčeným make-upem.

Nemyslím si, že nejsem atraktivní; vím, že dokážu vypadat dobře. Ale vzhledem k tomu, že teď moje tvář připomíná obzvlášť rozzuřený hemoroid, pochybuju, že mě moje vzezření bezprostředně po tréninku ukazuje v tom nejlepším světle.

„Díky,“ opáčím, „ale snažím se nedávat si schůzky s chlapy, které přitahuje moje nemotornost. Není to vůči nim fér. Myslím tím, že když si vezmu boty s vysokými podpatky a zkusím přejít místnost, budete pro všechny ostatní ženy navždycky ztracený. Jste dosud mladý. Máte celý svůj romantický život před sebou. Odmítám vás, protože o vás mám starost.“ A protože je divné, když mě někdo tak krásný jako ty požádá o rande.

Svěsí hlavu. „No páni, neohrabaná a nesobecká? To jste mě ranila.“

Pak po mně šlehne svýma jiskřivýma zelenýma očima, a aniž bych to zamýšlela, dojde mi, že na něj taky civím.

„Mimochodem, jsem Kieran. A vy jste?“

Bez přemýšlení mu podám ruku. Ta jeho je teplá a drsná a ta má se v ní naprosto ztratí. „Eden. Tateová.“

„Je fajn, že vás poznávám, Eden.“

„Nápodobně, Kierane.“ Přistoupí o trochu blíž a jemně mi ruku stiskne. V důsledku toho se mi celé tělo příjemně rozbrní. Ta reakce je tak silná a nečekaná, že musím odstoupit a popadnout dech.

Dobrý bože, co v tom chlapovi je? Takhle už mě dlouho nikdo nepřitahoval od… Vlastně si ani nemůžu vybavit, že bych někdy na někoho takhle reagovala. Většinou mě zaujmou chlapi, kteří sice vypadají dobře, ale nejsou ničím zvláštní.

Tenhle chlap je ale naprosto neobyčejný. Atraktivní tak, že je to nad moje možnosti. Přesně takovým vztahům se snažím vyhýbat.

Jsem rozzlobená a poněkud rozhozená, obrátím se k pásu a popadnu z držáku láhev na vodu.

„Ráda jsem vás poznala, Kierane. A díky, že jste mě zachránil před frakturou nosu.“

„Odcházíte?“

„Jo, musím pracovat a platit účty.“

„No, možná se tu zase uvidíme? Jsem tu skoro každý den.“ V očích mu svítí taková naděje, až se mě zmocní výčitky svědomí.

„Ano, možná. Nashle.“

Když procházím kolem, obdaří mě úsměvem a mně se nervozitou stáhne žaludek. Zároveň se ve mně rozbliká výstražné světýlko. Snažím se nedat na sobě nic znát a jdu si dát sprchu. Studenou.

Nejsem na tenhle typ romantických setkání zvyklá. Jsou pro svůdné ženy a tou nejsem. Ve filmu by takovou romantickou roli neodolatelné ženy hrála moje sestra. Zatímco já bych ztvárnila její chytrou kámošku, která nemá problém se s někým vyspat, ale o chlapy se zajímá spíš jako o sport než o potenciální životní partnery.

Když se osprchuju a obléknu, snažím se Kierana vyhnat z hlavy.

Nemilosrdnou pravdou bude, že přestože je tak přitažlivý a sexy či navzdory tomu, že se o mě zajímá, je dozajista prevít. A přestože se s prevíty klidně vyspím, randit s nimi není nic, čím bych chtěla marnit svůj volný čas.

Prevíti ve vás vyvolají city a pak se vypaří. Přimějí vás myslet si, že jste středem jejich vesmíru, a jednoho dne se rozhodnou, že tomu tak není. Právě teď bych se měla zaměřit na to, abych svou kariéru vytáhla z bahna, a nevydávat energii na nějaký vztah, který by mi mohl zlomit srdce.

Popadnu svoje věci a jdu ke dveřím. Přestože koutkem oka spatřím Kierana a cítím na sobě jeho pohled, nepodívám se na něj.

Je čas pustit se do práce.

♠ ♠ ♠

Dívám se na obrovskou zanedbanou budovu, která se přede mnou tyčí, a vytočím Tobyho číslo.

„Co je?“

„Jseš si jistý, že ta adresa, cos mi poslal, je správná?“

„Jo, proč?“

„To není dům. Je to skladiště. Vypadá opuštěně, všechna okna má zatlučená a jsou na něm graffiti.“ Bezdomovec, který sedí na schodech kousek ode mě, mi pokyne láhví whisky a věnuje mi bezzubý úsměv.

„Cože? No, tohle byla jediná adresa, kterou jsem našel. Chceš, abych zjistil něco o Reggiem Bakerovi?“

„Jasně že jo. To nemůže být na škodu. Mohl bys zjistit taky něco o téhle budově? Předchozí majitelé… Nějací evidovaní nájemníci. A pošleš mi to pak mailem, až to vypátráš?“

„Máš to mít. A jenom jsem ti chtěl říct…“ ztiší hlas do šepotu. „Čmuchal kolem Derek a ptal se mě, co máš.“

„Cos mu řekl?“

„Že jsi jen malý kousíček od toho, abys ten případ rozlouskla. Stejně moc přesvědčeně nevypadal. Chce, abys za ním zítra ráno přišla a sama mu povyprávěla, co je nového.“

„To je fakt výborný. Už se nemůžu dočkat, až mu řeknu, že nemám nic jiného než to, co už ví.“

„No tak to si budeš muset něco vymyslet, protože včera přišel přehled o měsíčních příjmech a od té doby je pěkně napružený. Nedávej mu záminku, aby si na tobě zchladil žáhu.“

„Díky za varování, Tobíku. Udělám, co bude v mých silách.“

Když domluvíme, obejdu budovu z druhé strany a hledám způsob, jak se dostat dovnitř. Nebo v lepším případě nějaké vodítko, které by mi pomohlo získat, co potřebuju. Přijdu jedině na to, že skladiště je obrovské a vypadá, jako by ho nikdo nevyužíval už hodně dlouho. Jedinou známkou života je poutavá nástěnná malba zobrazující ohromnou černobílou tvář, která se vyjímá nad několika schody stoupajícími k zadního vchodu.

Na dveřích stojí nápis Zanech všech nadějí, kdož vcházíš.

Vyjdu po schodech nahoru a zkusím vzít za kliku. Jistě, je zamčeno, na šedé zdi však zahlédnu lesklý moderní číselník.

Hmmm… Zajímavé.

Když uvážím, že zbytek budovy působí tak ponuře, tohle nablýskané zařízení je tu jako pěst na oko.

Najednou mám pocit, že mě něco sleduje. Když se však podívám do uličky, nablízku nikdo není. Samozřejmě až na toho obrovitého muže vedle mě na zdi, který vypadá více než děsivě.

Obrátím se zpátky ke klávesnici. Z legrace zadám své datum narození. Nepřekvapí mě, že dveře otráveně zabzučí a odmítnou se otevřít.

Když stisknu pár dalších tlačítek, zjistím, že tóny číslic vyťukávaných v určitém intervalu hrají melodii Uptown Funk.

Zrovna přemýšlím, jaké další písničky mě napadnou, když vtom mi mobil zazvoní tak hlasitě, že skoro vyskočím z kůže.

Aniž bych se podívala, kdo volá, vezmu to. „Tobíku?“

Odpoví mi hluboký mužský hlas, který rozhodně Tobymu nepatří: „Prosím vás, abyste nevyťukávala náhodná čísla. Jakékoliv mylné pokusy otevřou klec se psy a mně se pak nebude chtít uklízet ten binec, až se do vás pustí.“

„Co to má sakra znamenat?“ Rychlý pohled na displej mi ukáže číslo, které neznám. „Kdo je to?“

„Vy víte kdo. Hledáte mě.“

Ach můj bože. To nemůže být on. „Hm… Pan Romantik?“

Zaslechnu rozmrzelý hlas. „Kristepane, mohla byste mi přestat říkat takhle pitomě? Evokuje to představu kouzelníka v cylindru a s karafiátem v knoflíkové dírce. Nebo ještě hůř – mou fotku s vlajícími vlasy a obnaženou hrudí na přebalu knihy.“

Představa romantického hrdiny mě rozesměje. Předpokládám, že můj záhadný volající opravdu vypadá jako ti modelové na přebalech ženských románů, nikoliv jako Danny DeVito. Tím chci říct, že pochybuju, že by ženy utrácely své peníze za lotra typu Dannyho DeVita, ale člověk nikdy neví. Každý má nějakou libůstku.

„To není vtipné,“ prohlásí hlas, a i když zní drsně jak nabroušená sekera, mohl by vydělat majlant už jen na tom, pokud by takhle peprně mluvil s ženami. Ten hlas zní děsně hříšně.

Odkašlu si. „Tak jak bych vám měla říkat?“

„Kdyby bylo po mém, tak nijak. Ale vzhledem k tomu, že odmítáte vzít na vědomí můj jemný náznak, abyste mě nechala být, poté co jsem vám vrátil peníze, můžete mi říkat Paule. A vám mám říkat Bianca Whiteová? Nebo Eden Tateová? Co se vám líbí víc?“

Na vyplněné žádosti jsem se představila jako Bianca Whiteová. Jak sakra zjistil moje pravé jméno? Z nervozity ještě jednou přiblížím prst ke klávesnici.

„Říkal jsem, ať na to nesaháte,“ připomene mi a v hlase je slyšet náznak podráždění.

Vzhlédnu, kameru však nevidím. Pak se rychle otočím a prozkoumám uličku. Míhají se tam stíny lidí, kteří tudy chodí domů, ale ani jeden se nezastaví.

„Kde jste?“ ptám se a každou vteřinou jsem nervóznější. Slunce zapadá, stíny se prodlužují a to mi na pocitu bezpečí nepřidá.

„Dobrá otázka. Kde si myslíte, že jsem?“

Otočím se na druhou stranu. Asi deset metrů ode mě stojí temná postava a zírá na mě. Zezadu je osvětlená, takže nemůžu rozeznat detaily, okamžitě však sáhnu do kabelky a vyndám pepřový sprej.

„Tak jo, tohle je teda sakra děsivý.“ Sevřu mobil pevněji. „Hrajete si na Bruce Wayna? Upřímně řečeno, už jsem viděla lepší výkon.“

„Jestli nechcete v tmavých uličkách potkávat podivné týpky, slečno Tateová, navrhoval bych vám, abyste se jim vyhýbala.“

„Moudrá slova. Když se zkusím vytratit, necháte mě na pokoji?“

„Vy věříte, že bych vám ublížil? To mě uráží. Myslíte, že jsem nějaký násilník?“

„Jistěže ne. Jsem si jistá, že jste dokonale milý psychopat. Jen vás chci varovat, že jestli teď uděláte krok mým směrem, začnu křičet tak hlasitě, že mě uslyší až na Manhattanu.“

V telefonu se ozve tiché zachechtání. „I když mě fascinuje představa vašeho hlasového rozpětí, uklidněte se. Není se čeho obávat.“ Tmavá postava se otočí a uličkou se ozve ozvěna hlasitého říhnutí. „To je Charlie, místní ochmelka. Je neškodný. No, možná by vám vymluvil díru do hlavy o tom, jaká je jeho bývalá žena mrcha, ale jinak by neublížil mouše.“

Znovu se rozhlédnu kolem sebe a hledám jiného muže, který by se mohl krčit třeba za řadou kontejnerů. „Jak mě můžete vidět? Jste tu?“

„Podívejte se nahoru po své pravici.“ Vzhlédnu. Ve zdi je zabudovaná a malbou zamaskovaná malá bezpečnostní kamera.

„Usmějte se, slečno Tateová. Spustila jste můj bezpečnostní systém, když jste mačkala klávesnici. Sleduji vás v přímém přenosu na svém mobilu.“

„Takže tu nejste?“

„Ne.“

„Škoda. Ráda bych vás praštila za to, že jsem málem strachy vypustila duši.“

„Vlastně vás vyděsil Charlie. Každopádně můžete praštit jeho. Myslím, že by se mu to líbilo.“

Moje srdce pořád bije jako splašené a já se opřu o dveře. „Uspokojuje vás, když si utahujete z nevinných žen? Nebo jenom ze mě?“

„Nevinná, slečno Tateová? To si o sobě myslíte? Na vaši žádost se váš přítel Toby během pár dnů dopustil hned několika zločinů. A teď jste tady – na cizím soukromém pozemku. Kdybych nebyl takový džentlmen, už bych na vás zavolal policajty. Dávám vám však ještě jednu šanci udělat správnou věc, a to odejít.“

„Jak jste zjistil, kdo jsem?“

„Váš kamarád není jediný, kdo ovládá techniku. Vážně si myslíte, že si své potenciální klientky neprověřím? Jen mě zklamalo, jak moc jste mi to usnadnila. Očekával bych, že si žena, která se úspěšně vetřela do tajného spolku na své univerzitě, vymyslí kvalitnější historku. Zdá se, že jste si na tom vůbec nedala záležet.“

To se mě dotkne. Vážně jsem se snažila. Použila jsem jméno holky, s níž jsem chodila na střední školu a která je teď vdaná za jednoho z šéfů nejprestižnější makléřské společnosti na Wall Street. Sice jsme nebyly přítelkyně, ale vypadaly jsme podobně a často nás považovali za sestry. Na rozdíl od mé pravé sestry. Kdokoliv by si vyhledal jméno Bianca Whiteová, našel by bohatou prominentní ženu, která je mi podobná a má kupu peněz. Jak se ksakru přes ni dostal ke mně?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pan Romantik.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.