Hra na schovávanou

Vítejte v Medvedovcích

Pověst o sivé medvědici

Cirkus Malkin

Běželi nočním lesem

Tajemství

Detektivní metody na Podkarpatsku

František vypravuje

Poslední oběť sivé medvědice

Podkarpatská Rus v Praze

O autorovi

Tiráž

Hra na schovávanou

Dnes byl opět krásný západ slunce nad Svatým Michalem. Pohled ten vychutnávám si poměrně často. Je to svatá chvíle. Vše kolem ztichne a vypadá to, jako by se celý kraj chystal ku spánku. Od okraje lesa, kde stávám, dá se dobře obhlédnouti celá ves, avšak můj pohled neustále přitahuje Svatý Michal. Zvláštní to dřevěná stavba se třemi věžemi nestejné velikosti. Celý jest trochu nakřivo a uvnitř málo světla, avšak místní lidé ho mají rádi. Vlastně se jim nedivím. I mně přirostl k srdci. Voní dřevem a tu a tam se přistihnu, že s ním v duchu vedu důvěrný rozhovor. Můj jediný skutečný přítel zde. Co všechno si ode mne již musely vyslechnouti jeho dřevěné zdi!

Na nejvyšší z jeho tří věží jest řecký kříž. Zapadající slunce dnes tvořilo tomuto kříži jakousi temně rudou svatozář, která barvila do ruda celý kostel, ves pod ním i okolní poloniny. Napadlo mne, že to vypadá, jako by se celý ten prokletý kraj koupal v krvi.

20. srpna 1921,

Medvedovce u Mukačeva, Podkarpatská Rus

Nad Medvedovcemi, malou vsí asi třináct kilometrů severozápadním směrem od Mukačeva, zvolna končil další letní den. Údolím nesl se zvuk kravských zvonců a mečení koz, které jejich majitelé zaváděli z denní pastvy zpět do bezpečí chléva. Z komínů dřevěných chalup stoupaly k nebi tenké sloupy kouře, z polí se vraceli hladoví sedláci a žid Izák Mauthner otevíral okenice své hospody. Když s tím byl hotov, přešel k výčepu a rozsvítil petrolejku visící nad ním – první světlo, které bylo toho večera v Medvedovcích rozžato. Celá ves ukládala se k večernímu odpočinku a toto zklidnění sledoval jako vždy mlčenlivý Svatý Michal, dřevěný kostel, stojící na kopci nad vsí, který sem byl roku 1793 přenesen z Velkých Lúček. Lidé z Medvedovců ho od té doby vzali za svůj a jeho stálá přítomnost je zvláštním způsobem uklidňovala.

Právě v lese za kostelem hrály si vesnické děti, které se tam již v poledne ukryly před letním žárem. Byl tam Martin Rubáš, Fedor Terentik, oba bratři Matejové, Ivan Tóth, malý Michal Bobot, Ďuro řečený Bezucha, Andrej Dudáš a jeho osmiletá sestra Maryna, jediná dívka mezi nimi. Všem bylo mezi osmi a dvanácti lety. Nejmladší byla Maryna, nejstarší Fedor. Stopovaly divokou zvěř, stavěly různé skrýše, až nakonec došlo (tak jako pokaždé) na hru na vojáky. Maryna Dudášová, kterou vojáci pranic nezajímali, sbírala sojčí pírka, jež našla na pěšině, a kolem ní odehrávala se zatím nejedna slavná bitva světové vojny. Zatímco hoši po sobě stříleli z kulometů nápadně připomínajících ulomené větve a házeli po sobě granáty k nerozeznání podobnými borovým šiškám, Maryna seděla na cestě na bobku a zpívala si svou oblíbenou písničku:

„„V širém světě žádná nemá líčka

růžová jak moje holubička...“

Hoši si jí pranic nevšímali, teprve když malý Michal Bobot uprchl z největší vřavy, aby Maryně přinesl další pírko, které nalezl v křoví opodál, všimli si toho najednou všichni a vzali to za dobrý důvod k posměchu.

„Míša nadbíhá Maryně!“

„Jestlipak mu jí pantáta dá?“

„Andreji, jaké má Maryna věno?“

Když se dosyta vysmáli, rozhodl nejstarší z nich, Fedor Terentik, že teď budou hrát na schovávanou. Tou dobou už se zvolna začalo stmívat, ale děti právě byly v nejlepším, a tak na to nebraly ohledy. Vymezily si území, určily pikolu a s novou vervou vrhly se do díla. V lese si hrály celý život, leckteré z nich se zde dokonce narodilo, a tak si počínaly nanejvýš obratně. Nacházely skrýše v korunách stromů i v dutinách kořenů. Dobře věděly, že i do toho nejhustšího keře se dá vplést a že kdo se schová pod spodní větve mladého smrčku, není téměř k nalezení. Nakonec, to už v lese panovalo poměrně husté šero, zbyla pikola na malého Míšu. Když se otočil k borovici, jež jim sloužila za pikolu, a začal odpočítávat, naznačil Fedor ostatním dětem několika posunky, aby jej následovaly, a tak se tentokrát nerozprchly všemi směry jako jindy, ale husím pochodem došly až na samý kraj lesa, ke Svatému Michalovi.

„Tady?“ podivil se Andrej Dudáš, „to přece neplatí. Tu už se nehraje.“

„Nebudeme se schovávat,“ odpověděl Fedor.

„Ne?“

„Ne. Půjdeme domů.“

„Ale... co Michal?“ zeptal se Ivan Tóth.

„Co s ním? Chvíli nás bude hledat a až ho to přestane bavit, půjde taky.“

Chlapci stáli chvíli celí zaražení a dívali se jeden na druhého. Pozvolna jim to však začalo docházet. Nejdřív se začal smát Ďuro Bezucha, pak se přidali oba bratři Matejové a nakonec se tichým spikleneckým smíchem smáli všichni. Fedor, potěšený tím, že jeho lest byla tak dobře přijata, se nakonec otočil a vykročil směrem dolů ke vsi.

„Tak jdeme.“

Všichni hoši jej následovali.

„Počkejte,“ ozvalo se náhle za jejich zády.

Když se otočili, uviděli, že na kraji lesa stojí Maryna, na kterou úplně zapomněli a která se dosud nepohnula ani o píď.

„Nemůžeme tady přece Michala nechat.“

„Proč bychom nemohli?“

„Protože... bude se bát.“

„Kdo se bojí, nesmí do lesa.“

„To se nedělá...“

Smích chlapců byl teď ještě hlasitější a krutější. Měli dost řečí o tom, co se smí a co ne, od svých rodičů a nestáli o to, aby je poučovala ještě nějaká malá holka.

„Dělá nedělá, jdeme domů a hotovo.“

„Však se Michal neztratí.“

„Jestli chceš, vrať se pro něj...“

„...pro ženicha.“

Jeden za druhým otáčeli se chlapci zpět k vesnici a vzdalovali se od Maryny. Ta stála pořád na svém místě, okusovala si palec a tu a tam si zlostně dupla.

„Klucíí...“

Nikdo se za ní však neohlédl.

Nakonec se Maryna otočila k lesu, ve kterém již panovala tma. Udělala váhavě první krok, když tu kousek od ní spadla ze stromu šiška a Maryna zas polekaně uskočila dozadu. Na okamžik se jí zdálo, že se od siluety kostela odlepil jakýsi stín a vnořil se do temné masy lesa. Bezradně se ohlédla za odcházejícími chlapci. Ti již byli nějakých padesát metrů pryč a jejich postavy se začaly ztrácet v padající tmě.

„Klucíí...,“ vykřikla znovu Maryna, „počkejte na mě...“ a rozeběhla se za nimi. Hned po pár krocích zakopla a spadla na zem, avšak v mžiku byla zpět na nohou a pokračovala v běhu. Hoši se nenechali ničím rušit a dál v poklidu sestupovali vesnice, jen její bratr Andrej na ni počkal, předstíraje, že si vytřepává kamínek z boty.

**

„...už jdu!“ dokončil Michal Bobot a otočil se od borovice. Když otevřel oči, překvapilo jej, jaká je tma. Jako kdyby během jeho odpočítávání přišla potichu noc. Maličko se zachvěl, ale nakonec statečně vykročil od pikoly pryč.

„Už jdu, kluci,“ zavolal pro jistotu ještě jednou. „Ale tohle je poslední hra. Pak už půjdeme domů, ano?“

Obešel rychle několik nejpříhodnějších skrýší, ale nikoho nenašel. Obcházel pikolu ve stále větších kruzích, prolezl i ty nejhustší smrčky a popíchal se o ostružiní, ale stále bez úspěchu. Nikde nikdo nebyl. „Kam se jen mohli schovat?“ říkal si Michal, „zdá se, že jsou všichni na jednom místě, ale kde našli tak velkou skrýš?“ Zaklonil hlavu, aby se podíval do větví nad sebou, ale pro tmu moc vysoko nedohlédl. „Fedor by jistě vyšplhal vysoko,“ uvažoval Michal, „ale co Bezucha? A nebo Maryna? Vždyť ta zatím nevyleze ani na břízky u potoka.“ Znovu se rozhlédl kolem sebe. Nikde se ani větvička nepohnula, nebylo slyšet žádné chichotání, nikdo se šeptem nedorozumíval, jak se dostat k pikole. Pomalu ale jistě začal se Michala zmocňovat strach. Nikdy nebyl v noci sám v lese a teď zjišťoval, že opravdu není o co stát. Na samotné hře už mu náhle nezáleželo. Odešel dokonce co nejdál od pikoly a otočil se k ní zády, doufaje, že z nějakého křoví vyběhne někdo z jeho kamarádů, aby jej zapikal, a on pak již nebude sám. To bylo jediné, na čem mu teď záleželo – nebýt sám. Náhle se mu zdálo, že kousek vpravo viděl mihnout se jakýsi stín. Neváhal ani na okamžik a rozběhl se tím směrem. Nikoho nedostihl, zato po několika metrech zakopl a nešikovně spadl přímo na kámen. Sykl bolestí a chytil se za koleno. Cítil, jak se mu pod prsty rozlévá lepkavá a teplá krev. Potlačil vzlyknutí a zkusil nazdařbůh: „Andreji, viděl jsem tě...“ Nikdo se však neozval.

Namáhavě se postavil a zavolal: „Kluci, vylezte, já už nehraju.“ Žádná odezva. Kolem bylo naprosté ticho nočního lesa, jen v dálce zahoukala sova. Náhle, naprosto neočekávaně, sevřela Michalovo srdce ledová ruka strachu. Uvědomil si, že je docela sám v nočním lese a že vlastně vůbec neví, kde je. Při svém úprku za domnělým stínem ztratil orientaci a teď nevěděl, kterým směrem je kraj lesa. Pokusil se zatajit dech a napnout sluch, jestli neuslyší nějaké zvuky z vesnice, ale neslyšel nic. Náhle však přece jen – jako kdyby za ním zapraskalo několik větviček. Michal se rychle otočil a znovu zavolal do tmy před sebou: „Kluci, to jste vy? Nechte toho, já už nehraju. Pojďme domů.“ Nikdo mu však neodpověděl. Jen někde ve tmě zahoukala sova a jiná jí odpověděla. Pak náhle další zapraskání větviček, teď po Michalově pravici, a po něm hned ještě jedno. Nešťastný chlapec již na nic nečekal a utíkal nazdařbůh pryč. Několikrát upadl, ale vždy se rychle zvedl a pokračoval v cestě. Větvičky smrků, kterým se v té tmě nemohl vyhýbat, ho několikrát ošklivě poškrábaly na tváři, ale on se bál zastavit, aby za sebou neslyšel dusot svého pronásledovatele. O tom, že jej kdosi honí, již vůbec nepochyboval, i když netušil, je-li to nějaké zvíře, či snad člověk. Na nějaké složité přemýšlení ostatně neměl ani pokdy, neboť veškerou sílu, kterou v sobě měl, kladl do svého šíleného běhu. V jakémsi výmolu si podvrtnul kotník, ale zatnul zuby a běžel dál. Nakonec, po dalším zakopnutí, již zůstal ležet na zemi, ztěžka popadaje dech. Cítil, jak mu krev z poškrábaných tváří stéká do úst. Chutnala sladce. Ležel na zemi a zhluboka oddychoval. „Dost,“ říkal si. „Ať je to co je to, neuteču tomu. Počkám tady a pak se stane to, co se má stát.“ Pomalu vstal a rozhlédl se. Neviděl nic, všude vládla černočerná tma. Anebo – Michal zatajil dech – vždyť tamhle vpředu je tma o něco světlejší. Snad tam končí les! Ano, to by mohlo být ono. Příliš unavený na další běh, vykročil tím směrem. Za sebou již neslyšel žádné kroky a na houkání sovy už si zvykl. Po pár metrech již nebylo pochyb – šťastnou náhodou nebo snad jakýmsi podvědomým orientačním smyslem dovedl ho jeho šílený běh skutečně až na kraj lesa. Když k němu konečně došel, zastavil se a nadechl se čerstvého vzduchu. Pár metrů před ním se rýsovala silueta kostela a Michal věděl, že ve tmě pod ním leží vesnice a v ní jeho chalupa s mámou, tátou a všemi sourozenci. Náhle se sám sobě podivil, čeho se tak bál. Je to přece jen les, místo, kde tráví většinu svého času, co na tom, že je tma? Naposledy si oddychl a chystal se vykročit domů, když za sebou zaslechl ještě jedno zapraskání větviček. Tentokrát o tom nebylo pochyb. Bylo to naprosto zřetelné a ozvalo se to jen pár metrů za ním.

Michal se otočil zpět k lesu a hned potom vykřikl hrůzou.

***

Vítejte v Medvedovcích

Ve vsi jest veliké pozdvižení. Ráno našli na kraji lesa tělo Michala Bobota. Probírá se to tu ze všech stran, ovšem pouze šeptem. Každý k tomu má co říci a přitom jest celá ves tak tichá jako málokdy. Všichni chodí po špičkách, děti se drží doma, nikdo se nezasměje. Zdá se, že neštěstí jednoho jest neštěstím pro celé společenství. Jak spolu ti lidé drží! I Saša Kamenský, který jest se starým Bobotem v dlouholeté při, měl dnes zarudlé oči.

Až do pohřbu bude Michalovo tělo vystaveno v posteli v jeho rodné chalupě. Je čistě umytý (přitom za živa to byl takový věčně ušmudlaný chlapec) a vypadá, jako kdyby spal. Kolem postele hoří svíce, všude je plno květů a vesnické plačky u něj drží nepřetržitou stráž. Nejsmutnější pohled však byl na jeho matku. Zhroutila se. Bylo zvláštní vidět tu ženu, jak se křečovitě drží chlapcova těla. Když ji odváděli pryč, museli ji podpírat. Nechápu to. Zbylo jí přece ještě dalších šest dětí.

V srpnu 1921 uplynuly od podepsání saintgermainské mírové smlouvy, na jejímž základě se stala Podkarpatská Rus součástí Československé republiky, téměř dva roky, avšak situace se ani zdaleka neuklidnila.

Po bojích s vojskem rumunským a vojsky Maďarské republiky rad platila stále na celém území vojenská diktatura a Podkarpatská Rus dosud neměla ani své představitele v Národním shromáždění, ačkoliv jí toto právo zaručovala nová ústava ČSR z 29. února 1920. Stále ještě nebyly přesně určeny hranice mezi Podkarpatskou Rusí a Slovenskem a ačkoliv úředním jazykem byla ustanovena čeština, vládl zde skutečný babylon. Obecně užívanými jazyky byly dále ruština, rusínština, ukrajinština i maďarština. Malé pokroky, které pražská vláda činila v naplnění slibované autonomní samosprávy, byly příčinou rozladění rusínské politické reprezentace. Ta ostatně měla problémy sama se sebou, neboť se dále štěpila podle orientace ukrajinské či velkoruské. Napětí vyvrcholilo demisí guvernéra pro Podkarpatskou Rus Grigorije Žatkoviče, kterou podal 16. března toho roku.

Prosté obyvatelstvo Podkarpatské Rusi nebylo spokojeno se svou ekonomickou situací a názor, že pro Rusíny by bylo lepší, kdyby zůstali v Uhrách jako jejich autonomní součást, získával stále více stoupenců. Z maďarské strany se ostatně stále ozývaly požadavky, aby byla vytvořena pevná hráz proti bolševismu, kterou může vytvořit pouze Maďarsko a Polsko společným obsazením Karpat, a tedy i Podkarpatské Rusi.

Do této rozbouřené země, jejíž celou jednu polovinu z celkové rozlohy zabíraly lesy a pralesy, vysílala mladá republika Československá své zástupce, aby zde šířili ideje demokracie a čechoslovakismu. Po jediném železničním spojení s Prahou, magistrále Praha – Čop – Jasiňa, přijížděli neustále noví politici, úředníci, četníci a učitelé, kteří se z nejrůznějších důvodů rozhodli spojit několik příštích let svého života s Podkarpatskou Rusí. Většinou to byli lidé mladí, plni odhodlání a elánu, kteří zde chtěli započít svou jistě úspěšnou kariéru ve státních službách, ale přijížděli i starší úředníci, kteří si od těch pár let služby v tomto tvrdém kraji slibovali povýšení, či sem byli prostě vysláni proti své vůli, z moci úřední. Všichni do jednoho pak velmi záhy zjistili, že Podkarpatská Rus je zemí docela jinou, než za jakou ji měli v dalekých Čechách. Viděli nyní, že jejich romantické představy, které o zemi Rusínů měli, byly povrchní a směšné. Máloco z toho, co platilo v Praze, dalo se uplatnit i zde. Podkarpatská Rus zdála se jim po pár dnech pobytu cizejší, než si kdy dokázali představit. Nic zde nenapovídalo tomu, že jsou stále na území jednoho státu a že vláda, zasedající ve vzdálené Praze, je vládou i pro zdejší lid rusínský. Všichni ti nadšení zástupci státu zvedali po pár dnech nevěřící zrak ke státnímu znaku, visícímu na čestném místě v jejich úřadovně, a prohlíželi si jej stále znovu, jako by ho viděli poprvé. K českému lvu a moravské a slezské orlici přibyl v něm další zástupce zvířecí říše: červený vzpřímený doprava hledící medvěd.

**

Ve vlaku, který brzy ráno v pátek 26. srpna 1921 míjel majestátný starobylý hrad Palánok a rychle se blížil k Mukačevu, bylo mnoho cestujících. Někteří měli s sebou jen lehké zavazadlo, další cestovali s mohutnou baterií kufrů, košů, tašek a malých necesérů. Mezi cestujícími byli muži i ženy, mladí i staří. Byli zde Češi, Slováci, Rusíni, Maďaři, Židé a tu a tam ozvala se i němčina či polština. Všichni cestující, bez rozdílu národnosti, byli nyní po dlouhé cestě unavení a nevyspalí. Čech i Němec těšil se již na pevnou půdu pod nohama a na čistou vodu, v které by konečně mohl opláchnout svůj po cestě zaprášený obličej. To se ovšem týkalo pouze těch, kteří měli vystupovat v Mukačevu. Vlak dále pokračoval směrem na Svaljavu, Volovec a dál do Haliče, a tak mnohým z cestujících jejich martyrium ještě ani zdaleka nekončilo. Ti šťastnější začali se zvolna hotovit k výstupu, sháněli se po všech svých svršcích a dávali dohromady (někdy se značnými obtížemi) svá zavazadla.

Mezi tyto cestující patřila i mladá dvojice v zadním rohu vagonu třetí třídy – mladík červených tváří a světlých vlasů, s rudým šátkem frajersky uvázaným kolem krku a černovlasá dívka se smutnýma modrýma očima, malým nosem a plnými rty. Ti dva jeli až z Prahy a většinu cesty drželi se za ruce a vyměňovali si všelijaké jiné něžnosti. Dívka ostatně strávila celou noc s hlavou na mladíkově rameni a ten jí teď pomáhal sundat ze síťky pro zavazadla její kufr. Můžeme snad již prozradit, že touto dvojicí nebyl nikdo jiný než Josef Václav a jeho mladá choť Marie, o jejichž dobrodružství, které zažili v prosinci 1918 v Praze, se p. t. čtenářstvo mohlo dočíst v naší předchozí knize (Stín Černého motýla. ARSCI 2008). Od těch dnů vrátil se jejich život zpět do normálních kolejí. Františka, muže, který je do tehdejších události zatáhl, od té doby neviděli, i když po něm několik měsíců usilovně pátrali. Podali dokonce několik inzerátů do Národních listů s výzvou, aby se jim ozval, avšak ani ty nesetkaly se s žádnou odezvou. Josef Václav rozhodl se nakonec udělat za touto dobrodružnou etapou jejich života tlustou čáru a po vystudování pedagogického minima, které bylo k tomu zapotřebí, přihlásil se o učitelské místo na Podkarpatské Rusi. Ačkoliv to plně nepřiznal ani své ženě ani sám sobě, učinil tento krok především z toho důvodu, aby Marii odvedl z dosahu vlivu jejích bývalých přátel z Jedové chýše. Měl pocit, že v té daleké zemi podaří se jim nejlépe odpoutat od všech stínů minulosti, které by na ně v Praze snad mohly časem dopadnout. Co se Marie týkalo, té bylo docela jedno, kde budou s Josefem Václavem žít. Tato statečná mladá žena byla plně odhodlaná vytvořit svému muži domov klidný a bezpečný, ať už to mělo být v Praze, či na kterémkoliv jiném místě na světě. Ostatně – právě toto přece slíbila v kostele sv. Apolináře před dvěma lety na jejich svatbě.

Nyní se tedy mladí manželé chystali k výstupu na mukačevském nádraží, do kterého vlak právě za mnohého pískání, syčení a pouštění páry vjížděl. Toto poměrně malé nádraží bylo postaveno jako koncové roku 1872 a do Haliče se odtud začalo jezdit až o čtvrt století později. S honosností pražského nádraží Wilsonova, kde Josef Václav s Marií svou pouť začínali, nemohlo se v nejmenším měřit, čím se však měřit mohlo, to byl mumraj na nástupišti, který se po příjezdu vlaku strhl. Mezi davy vystupujících a nastupujících prodírali se prodavači svačin a sklenic vody, které podávali cestujícím do otevřených oken vagonů. Zdálo se, že na každého poutníka, který zde vystupoval, čekala zde celá rodina, která se s ním chtěla bouřlivě přivítat hned na peronu. Josef Václav s Marií prodírali se s námahou tímto davem. Prošli kolem lokomotivy, která Josefu Václavovi připadala jako velké oddychující zvíře, prodrali se vstupní halou a již stáli před budovou nádraží. Jejich cesta však ještě zdaleka nebyla u konce. Ves Medvedovce, místo příštího učitelského působení Josefa Václava, byla od Mukačeva vzdálena ještě dobrých třináct kilometrů a na tento poslední úsek cesty neměli domluvený žádný dopravní prostředek. Josef Václav počítal s tím, že se jim snad v Mukačevu podaří sehnat fiakr, jehož majitel bude ochoten je vzít do vzdálené vsi v horách. Nyní, když konečně stáli před nádražím, seznal, jak bláhový byl jeho plán. Mukačevo bylo sice druhým největším a zároveň nejbohatším městem Podkarpatské Rusi, ve kterém žilo přes patnáct tisíc obyvatel, avšak provoz v jeho ulicích byl spíše venkovského rázu. Město ani nemělo mnoho význačných stavitelských památek, podobajíc se spíše městům východním. Jistý orientální ráz Mukačevu vtiskovali místní početní izraelité, kteří ostatně udávali rytmus života celého města, neboť při pátečních šábesových večerech obchodní provoz v něm téměř nadobro ustával. O tom všem neměl však Josef Václav ani ponětí, a tak se teď jen bezmocně rozhlížel po pusté Havlíčkově ulici, vedoucí od nádraží do centra města. Rušné pražské třídy plné tramwayí, vozů a fiakrů jevily se mu náhle jako sen. Zde se proháněl pouze silný vítr, který s vrzáním rozhoupával vývěsní štíty hospod a obchodů. Nebylo zde žádných povozů ani drožek, a jestli tu přece nějaké čekaly, dávno si je rozebrali cestující z vlaku, kteří byli rychlejší než Josef Václav s Marií. Ti teď chvíli bezradně přešlapovali na místě, když kolem právě projížděl žebřiňák naplněný senem, tažený tlustou černou kobylou. Muž na kozlíku měl snědou pleť, široký slaměný klobouk a hustý černý knír.

„Počkejte, dobrý muži, počkejte,“ zvolal náhle Josef Václav a vykročil směrem k povozu. „Snad byste nás mohl kousek svézt?“

„Prrr, malenka,“ zvolal muž, zatáhl za opratě a zastavil.

„Byl byste tak hodný? Jedete směrem na Medvedovce?

Vozka vrhl zpod krempy svého klobouku temný, zkoumavý pohled na mladý pár, který se svým oblečením a chováním tolik nehodil do zdejšího kraje.

„V Medvedovce? I čo tam?“

„Nastupuji tam od září na místo učitelské,“ řekl Josef Václav a mírně se uklonil. Nezdálo se však, že by tím na muže udělal jakýkoliv dojem.

„Tak?“ řekl jen. „I čo vy nas buditě učiť?“

„Všechno,“ vyhrkl Josef Václav a hned vzápětí se zarazil. Do ticha, které se kolem nich rozhostilo, promluvila nakonec Marie:

„Prosím, budeme vám vděčni, i když nás svezete jen kousek cesty.“

„Vystrojtě sa.“ řekl na to vozka a bradou kývl za sebe na vůz se senem.

Spíše z tohoto posunku než z jeho řeči pochopili, že mohou nasednout. V mžiku byla na voze všechna jejich zavazadla i mladý pár. Posadili se na kupku sena, muž pleskl opratěmi, zamlaskal a kobyla s celým povozem se daly do pohybu.

**

Cestou se Josef Václav několikrát pokoušel zapříst rozhovor, avšak vozka na žádné jeho otázky neodpovídal, případně odpovídal jednoslovně, a to jazykem, kterému Josef Václav nerozuměl, takže nakonec svého snažení zanechal a místo toho se rozhlížel po krajině, kterou jeli. Pohybovali se krokem, takže času na to měl dost. Z Mukačeva vyjeli poměrně záhy. Projeli celou ulicí Havlíčkovou, minuli hotel Hvězda a secesní budovu mukačevské radnice na rohu ulic Rákócziho a Masarykovy a již přejížděli po mostě přes Latorici do Rozvegova, za kterým se jim otevřela volná pole obklopená mírně zvlněnými svahy Antalovské poloniny. Mladík se často ve vzpomínkách vracel do své rodné jihočeské vsi Domanín a nyní tyto své vzpomínky porovnával s vesnicemi, jimiž projížděli. Zdejší vsi z tohoto srovnání nevycházely zrovna nejlépe. Mnohé byly spíše shlukem pár chatrčí než skutečnou vesnicí s návsí, zvoničkou a rybníkem. Jednotlivé chalupy byly často postaveny jen z nahrubo opracovaných kmenů, s obyčejnou doškovou střechou. U každého stavení stál oboroh – seník s posuvnou stříškou, za kterým se pak rozprostíralo malé kamenité políčko. Na každém jen trochu schůdném a k tomu vhodném místě pásla se nějaká ta koza či jiný domácí dobytek.

Také Marie prohlížela si kraj, kterým projížděli, udivenýma očima a snad teprve nyní začala si plně uvědomovat, pro jak velkou změnu svého dosavadního způsobu života se rozhodli. Dobře si všímala odraných dětí, které je co chvíli se smíchem doprovázely, i vesnických žen, shrbených pod vahou chrastí, které nesly z lesa, či nějakého jiného nákladu.

V každé usedlosti zdravil se jejich vozka s někým z místních lidí. Svůj náklad nijak nekomentoval, ale každý, koho míjeli, ustal na chvíli ve své činnosti a zvědavě si je prohlížel. Josef Václav s Marií snažili se tvářit nanejvýš přívětivě, usmívali se a přátelsky zdravili, odpovědí jim však většinou bylo pouhé nepatrné pokývnutí hlavou. Úsměvu se od místních lidí nedočkali. Výjimkou byly pouze děti, jež se jim s výskotem motaly pod koly. Tu a tam nějaký statečný hoch vyskočil na vůz k mladým manželům a kousek cesty se svezl s nimi. Jeden takový chlapec si stoupl před zaskočený pár, udeřil se do prsou a představil se: „Ja Vlado. Vitajtě.“ Hned potom, překvapen vlastní odvahou, otočil se na patě a z jedoucího vozu seskočil zpět ke svým kamarádům. Marii ten husarský kousek rozesmál a pevněji se přitiskla ke svému manželovi.

Po téměř dvou hodinách dojeli do další, tentokrát poněkud větší vesnice. Bylo zde dokonce několik zděných domů a na kopci, hned u kraje lesa, stál krásný dřevěný kostel. Vozka zastavil kobylu a vybídl je, aby vystoupili. Pochopili, že jsou u cíle své cesty.

„Děkujeme vám,“ rozloučili se se svým průvodcem, když už byli i se zavazadly dole.

„Ně za čto,“ odpověděl muž. „Buditě ostorožny.“

Poté znovu mlaskl na svou kobylu a rozjel se pryč. Josefu Václavovi se zdálo, že nyní když vozka Medvedovce opouštěl, spěchal o poznání víc, než když jeli sem.

Mladý pár osaměl v oblaku prachu, který zvířil odjíždějící vůz. Vzájemně si smetávali seno ze svého oděvu, do kteréžto činnosti byli zabráni tak, že si ani nevšimli ženy, která k nim přicházela. Mohlo jí být necelých padesát let, byla vysoká a hubená, se šedivějícími již vlasy pevně staženými do drdolu. Oblečena byla v čistých a téměř městských šatech, takže nebylo pochyb, že nejde o obyčejnou vesničanku. To se také potvrdilo, když došla až k nim a promluvila na ně. Česky.

„Dobrý den. Hádám správně, že vy jste ten nový učitelský pár?“

Josef Václav s Marií přestali ve své činnosti a představili se.

„Anna Karasová,“ představila se i žena, „manželka kapitána zdejší četnické stanice. Vítejte v Medvedovcích.“

**

Paní Karasová ukázala se být velmi milou a přátelskou dámou. Především Marie našla s ní hned společnou řeč. Odvedla je k chalupě, která měla být jejich příštím domovem. Tato z poloviny zděná a z poloviny dřevěná stavba se šindelovou střechou měla největší svoji místnost upravenu jako skrovnou učebnu pro dvacet žáků, v dalších prostorách stavení bylo pak vše, co potřebovali mladí manželé k životu. Malá ložnice a místnost s kamny a velikým a pevným dubovým stolem. Paní Karasová jim předala klíče, které měla s sebou, provedla je celým domem a ukázala koupelnu – místnost s velikými neckami, naplněnými již vodou, u kterých stál velký kouřící hrnec.

„Vodu nanosili naši četníci, ohřála jsem vám ji já. Předpokládala jsem, že se po dlouhé cestě budete chtít nejdříve umýt.“

Rozloučila se s nimi u spižírny se solidní zásobou základních surovin.

„Zdejší lidé se složili. Nemají moc, ale rádi se rozdělí. Každý přinesl, co mohl. Na nákupy jezdím jednou týdně do Mukačeva. Příště vás vezmu s sebou a všechno vám ukáži.“

„Jste na nás tak hodná,“ odvětila Marie. „Vůbec nevím, jak se vám odvděčíme.“

„Úplně stačí, když k nám přijdete večer na návštěvu. Já a můj muž budeme rádi za vaši společnost.“

Tak bylo domluveno. Paní Karasová pak moudře zanechala mladý pár, aby se zabydlel a odpočal si po dlouhé cestě.

Když Josef Václav s Marií konečně osaměli, padla mladá žena svému choti do náruče.

„Ach, Josefe, snad jsme se rozhodli dobře.“

„Já v to věřím,“ odpověděl jí Josef Václav. „Opravdu mi nevyčítáš, že jsem tě odvedl z Prahy?“

„Ani trochu. Těším se, co nás tu potká.“

„Jistě samé milé věci. Teď se však musíme zabydlet. Běž se opláchnout, já zatím vyndám všechno z kufrů a někam to uložím.“

„Ale to snad počká...“

„Copak?“

„Tak dlouho jsme nebyli sami a ty necky vypadaly dost velké pro oba...“

**

Byli tam všichni. Martin Rubáš, Fedor Terentik, oba bratři Matejové, Ivan Tóth, Ďuro řečený Bezucha, Andrej Dudáš i jeho sestra Maryna, jediná dívka mezi nimi. Již týden drželi se spolu, přestože si nehráli, pouze si neustále něco šeptali ustrašenými hlasy. Spojovalo je tajemství. Dospělí jim sice položili pár otázek, jak to, že byl malý Michal Bobot v lese sám, ale byli příliš roztržití, než aby si všimli, že dotazovaní odpovídají rozpačitě a ne zrovna jednotně. Nikdo je z ničeho nepodezíral, ovšem to jim jejich trápení nijak neulehčilo. Míšovu smrt si vyčítali všichni, ne jenom Fedor Terentik, který měl ten nešťastný nápad, že Michala v lese zanechají. Maryna měla oči uplakané a celou dobu se držela Andreje za ruku. Nikdo se jim však neposmíval.

„Objímají se,“ hlásil právě Martin Rubáš, který stál na Bezuchových ramenou a nahlížel do okna školy. „Teď si dali pusu a jdou pryč, k těm neckám. Ach ne, zavřeli za sebou dveře. Pozor, Bezucho, slezu.“

Když byl Martin dole, zahlásil: „Budeme to muset obejít z druhé strany, abychom viděli, co bude dál.“

„To není třeba,“ řekl Fedor Terentik, nejstarší z nich. „Co jsme se chtěli dozvědět, to víme, pojďme k potoku.“

Nový pan učitel i jeho paní se jim líbili. Již od rána netrpělivě vyhlíželi jejich příjezd, a když krátce před polednem přiběhl Ivan Tóth, že je přiváží starý Nymčuk na svém žebřiňáku, utíkali se rychle všichni podívat. To dá rozum, že si je prohlíželi zpoza rohu, na přímé setkání si ještě netroufali. Překvapilo je, jak je nový pan učitel mladý. O hodně mladší, než byl ten minulý, který s nimi vydržel pouhý rok. I jeho žena se jim líbila. „Ta má krásné vlasy!“ zvolala Maryna, ale Andrej jí hned rukou zacpal ústa. Nechtěli se novým dospělým odhalit dřív, než bylo nezbytně nutné. Potřebovali je nejdřív trošku poznat. Viděli, jak k nim přišla paní žandárova a vítá se s nimi. Z bezpečné vzdálenosti je pak provázeli na cestě do školy a potom je Rubášovým prostřednictvím sledovali oknem. Vše se zdálo být v pořádku. Nový učitel byl podle všeho mírný. Netřískal věcmi a nevztekal se, když viděl, kde bude bydlet. Dokonce, jak se zdálo, si s sebou ani nepřinesl žádnou láhev pálenky a nenapil se, hned jak v chalupě osaměl. Nespílal komusi v Praze a nehrozil pěstí ke stropu. To všechno znali od minulého učitele. Ne, ten nový zdál se být docela klidný a navíc – měl s sebou ženu. Tím byla nadšena především Maryna, ale ani chlapci nemohli popřít, že z toho mají radost, i když nahlas to pochopitelně nikdo nevyslovil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Strach pod Karpaty.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.