Lynne Grahamová

Noc s Popelkou

Překlad: Zuzana Ľalíková

Milá čtenářko,

nedávno, nevím už přesně, ve kterém to bylo měsíci, byl hrdina „nejbohatší člověk na světě“… Přišlo mně proto úsměvné, když jsem se v povídce nazvané Přelud z Maroka, kterou si můžete přečíst tento měsíc, dozvěděl, že její hlavní hrdina, Joao, je rovněž „nejbohatší člověk na světě“. A mám pocit, že kdybych se na to soustředil, vybavil bych si těch „nejbohatších lidí na světě“ ve svých knížkách povícero.

Občas mě napadá, jestli tím, že před Vámi jako na běžícím páse nechávám defilovat milionáře a miliardáře, nevytvářím přece jenom příliš konzumní obraz světa, v němž je štěstí spojeno jen a pouze s bohatstvím. Ale pak si vzpomenu na všechny ty pohádkové zlaté kočáry a zlaté šaty a zlaté zbroje, a mávnu nad tím rukou. K pohádkám přece trocha toho pozlátka patří.

Tak si ho užijte! Nezapomeňte ale na to, že to skutečné štěstí i mí hrdinové nakonec nacházejí někde jinde než v tom, že si můžou ve své pokladnici plavat jako Strýček Skrblík.

I když… být šťastný a bohatý je určitě lepší než být chudý a šťastný…

Ale o tom se pohádky nepíší!

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

His Cinderella’s One-Night Heir

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2019

Překlad:

Zuzana Ľalíková

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2019 by Lynne Graham

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2021

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-83-276-5759-6 (EPUB)

ISBN 978-83-276-5760-2 (MOBI)

ISBN 978-83-276-5761-9 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

PRVNÍ KAPITOLA

Dante Lucarelli, miliardář, jenž své impérium vybudoval v oblasti obnovitelné energie, projížděl na silné motorce po soukromé cestě a vychutnával si závany větru na kůži a vzácný pocit svobody. Na kratičký okamžik se všechny jeho problémy vypařily. A pak ten okamžik skončil. Vzpomněl si na slušné vychování a coby host zpomalil, aby ho mohl jeho hostitel Steve předjet.

„Nechal jsi mě vyhrát!“ zavrčel Steve, a když oba muži zastavili, udeřil svého vyššího kamaráda do paže. „To pak není žádná zábava!“

„Nechtěl jsem tě před místními zahanbit,“ prohodil Dante pobaveně.

Husté modročerné vlasy měl rozcuchané a bílé zuby se mu ve zlatavém slunci a na pozadí bronzové pokožky leskly. Zazubil se na svého bývalého spolužáka.

„Takže tohle je ono? Tvůj nejnovější podnik?“ dodal a pohlédl přes svěšené větve borovic k restauraci, jež se rozkládala nad mihotavou hladinou jezera. Budova, postavená nad písčitou pláží, nabízela hostům nenucenou karibskou atmosféru. „Trochu malý, nemyslíš? Tedy na muže, který se živí stavbou mrakodrapů.“

„Nech toho,“ zavrčel jeho kamarád, urostlý blonďák s postavou hráče ragby. „Otevřeno bývá jenom přes sezonu a za dobrého počasí si vede moc dobře.“

„A zaměstnává hodně místních, o které se staráš s otcovskou láskou,“ smál se Dante, který moc dobře věděl, jak Steveovi na místních záleží. Steve Cranbrook byl jedním z mála lidí, kterým i kvůli jeho starostlivosti a zájmu o lidi Dante věřil.

Nacházeli se na venkově na jihovýchodu Francie, kam moc turistů nezavítá a kde si Steve pro sebe a svou rodinu koupil přepychový zámek, z něhož si vytvořil luxusní letní sídlo.

Pro sebe a svou až příliš početnou rodinu, pomyslel si Dante a lehce se otřásl.

Steve měl čtyři malé děti, dva páry ani ne pětiletých rozjívených dvojčat, a od chvíle, kdy dnes přiletěl, se všechny děti na Danteho sletěly, což byl hlavní důvod, proč velmi nadšeně souhlasil, když mu Steve nabídl výlet na motorkách jen ve dvou.

Ne že by Dante neměl rád děti, jen na ně nebyl zvyklý a snažit se uniknout Steveovým energickým dětem bylo jako postavit se do cesty hurikánu vyzbrojenému bezpočtem rukou, nohou a upovídaných pusinek.

„Tak to přece není,“ namítl Steve. „Jenom si chci být jistý, že to, co dělám, lidem pomáhá. V téhle oblasti moc pracovních příležitostí není.“

Dante se posadil na lavici u dřevěného stolu. Černočernýma očima přeletěl barevné praporky vlající ve větru a zaposlouchal se do dunění hudby, jež sem doléhala z reproduktorů. Všiml si, že většinu hostů v baru tvoří mladí lidé.

„Vsadím se, že tohle je v okolí jediné místo, kde můžou posedět,“ poznamenal.

„Tak nějak, ale dobře tu vaří. Často sem chodí i rodiny s dětmi. Tak, a teď mi pověz, kdy se sejdeš s Eddiem Shrinerem?“ chtěl vědět Steve.

Dante se při připomínce největšího problému, před nímž momentálně stojí, celý napnul.

„Za dva týdny a doteď jsem nenašel žádnou ženu, která by mi pomohla udržet Krystal v patřičných mezích,“ postěžoval si svému kamarádovi utrápeně.

„Myslel jsem, že ti tu laskavost prokáže Liliana,“ podivil se Steve.

„Ne, to už není na pořadu dne. Liliana chtěla na oplátku zásnubní prsten,“ přiznal Dante s vyčerpaným povzdechem. „Sice bychom zásnuby jen předstírali, ale stejně jsem nechtěl riskovat, že by jí to stouplo do hlavy.“

„Zásnubní prsten?“ podivil se Steve. „Na co by proboha potřebovala prsten? Vždyť by jenom na Krystalině charitativním večírku předstírala, že je tvoje přítelkyně?“

Dante pokrčil rameny. „Prý by to ranilo její hrdost, kdyby se před Krystal ukázala bez prstenu, protože proč by přece souhlasila, že si se mnou vyjde, když jsme se rozešli už před lety?“

„Ten tvůj milostný život…,“ zasténal Steve a rozčíleně si prohrábl rozcuchané blonďaté vlasy. „Kdyby sis dokázal udržet aspoň jednu přítelkyni, místo aby ses s ženami rozcházel jak na běžícím pásu, teď bys tenhle problém vůbec nemusel řešit.“

Dante stiskl rty. S kamarádem nesouhlasil. Nehodlal se ženit ani mít děti a nikdy o tom žádné ženě nelhal. Vždy s nimi mluvil na rovinu a v jeho sexuálním životě nebylo pro lásku místo. Pokud si nějaká žena myslela, že dokáže jeho názor změnit, tvrdě narazila. O vážné vztahy zájem neměl a Liliana byla v tomhle směru jedinou výjimkou. Z původně bývalé přítelkyně se brzy stala velmi dobrá kamarádka a Dante k ní choval upřímnou úctu a měl ji rád, milovat ji však nedokázal ani o vztah s ní neměl pražádný zájem.

I jen začít Lilianě důvěřovat pro něj bylo náročné, protože od chvíle, kdy svoji matku přistihl v posteli s otcovým nejbližším kamarádem, se na ženy nedíval stejně.

Jeho snobská matka, která ostatními opovrhovala i kvůli těm nejmenším chybám a prohřeškům, jež jim velmi ráda při každé vhodné příležitosti vmetala do tváře, byla svému manželovi nevěrná. Dante se však brzy nato dozvěděl, že i jeho otec si vydržuje milenky.

Lhostejnost, kterou cítil vůči Lilianě, když se s ní ještě pokoušel o vážný vztah, Dantemu prozrazovala, že i on po svých rodičích podědil srdce z ledu.

Jediný člověk, kterého kdy skutečně miloval, byl jeho starší bratr Cristiano, který však před rokem zemřel. Danteho jeho smrt zničila. Stravoval ho pocit viny a často uvažoval, že kdyby nebyl tak sobecký, možná by svého bratra zachránil. Cristiano si vzal život, protože se nikdy nedokázal postavit za to, co skutečně chtěl. Rodiče na něj vyvíjeli obrovský tlak, a tak usilovně se snažil dostát všem svým povinnostem coby nejstarší syn a dědic rodinného jmění a šlechtického titulu, až se jednoho dne zhroutil. Už to dál nedokázal vydržet a vzal si život.

Dante chtěl zachovat památku na svého zesnulého bratra, a rozhodl se, že nejlépe toho dosáhne, když odkoupí les, jenž se stal Cristianovým útočištěm, kdykoli si starší bratr potřeboval odpočinout.

Bohužel krátce po smrti svého prvorozeného syna rodiče tento kus země prodali za nejvyšší nabídku Eddiemu Shrinerovi, developerovi, jenž se oženil s tou nejzahořklejší z Danteho bývalých milenek. Od svatby s Eddiem se Krystal několikrát okatě pokusila Danteho svést, a to poslední, co by Dante potřeboval, bylo odrážet Krystaliny pokusy dostat ho do postele, zatímco by se snažil uzavřít obchod s jejím manželem.

„Mohl by sis zaplatit společnici, aby hrála tvoji přítelkyni,“ navrhl Steve spikleneckým šepotem.

„To by se mi mohlo vymstít,“ namítl Dante s úšklebkem. Jeho pozornost si získala drobná mladá žena, která postávala u baru s tácem v ruce.

Její vlasy, ta divoká záplava měděných, rudých a zlatavých odstínů, mu připomínala plamínky svíček o Halloweenu. Měla porcelánovou pokožku, dokonalá ňadra a dlouhé nohy obuté do kovbojských kozaček. Na sobě měla krátkou květovanou sukni a obepnuté tílko.

Zajímavá kombinace, pomyslel si Dante.

„To je Belle. Hm… Země volá Danteho!“ zavtipkoval Steve, když se na něj Dante dlouho ani nepodíval.

Dante s námahou odtrhl zrak od těch dokonalých křivek a oválného tváře neznámé ženy a ostražitě pohlédl na svého kamaráda.

„To je Belle,“ zopakoval Steve. Hnědé oči se mu třpytily pobavením.

„Co taková kráska dělá v tomhle zapadákově?“ podivil se Dante, a poposedl si blíž ke stolu, aby pod ním skryl viditelný a mohutný důkaz svého vzrušení.

„Asi čeká, až se naskytne zajímavá příležitost v podobě tebe,“ smál se Steve. „Podívej, snaží se našetřit peníze, aby se mohla vrátit do Velké Británie a začít tam nový život. Mohl bys udělat dobrý skutek a nabídnout jí, že může letět s tebou.“

„Tak proto jsi mě sem přivedl? Odkdy dělám něco jen tak pro nic za nic?“ opáčil Dante a zvedl si sluneční brýle z očí, aby se na nádhernou zrzku mohl podívat o něco pozorněji. Všiml si, že má tvář posetou pihami, a přemýšlel, jakou barvu mají její oči.

„Jasně že ne. Jenom mě právě teď napadlo, že byste si mohli navzájem vypomoct. Proč nenajmout Belle?“ navrhl mu Steve. „Ocitla se v takové prekérní situaci… Belle je po všech směrech velmi milá dívka. Nejspíš to ani není tvůj typ. Její kolegové se celé léto sázejí, který muž to u ní vyhraje a získá si její srdce.“

„Okouzlující,“ vydechl Dante a znechuceně si odfrkl. „Hodné ženy nejsou můj typ.“

„Tohle ale není žena, kterou by sis vzal na jednu noc do postele,“ poznamenal Steve suše. „Potřebuješ falešnou přítelkyni, ne skutečnou milenku, a ona potřebuje peníze. Nabídl jsem jí, že jí půjčím, ale odmítla to, protože neví, jestli by mi to někdy zvládla vrátit.“

„Je to servírka. Tečka,“ připomněl mu Dante jízlivě. „Se servírkami si nic začínat nebudu.“

„Netušil jsem, že jsi takový snob,“ zarazil se Steve. „Tvoje modrá krev, rodinný palác, šlechtický titul i všechny další věci, kterými podle svých slov tak pohrdáš, mi to ale mohly napovědět.“

„Co myslíš, že by servírka v mém světě dělala?“ odsekl Dante.

„To, za co jí zaplatíš, což je víc, než se dá říct o všech těch namyšlených ženách, které oba moc dobře známe,“ poukázal Steve rozvážně. „Byl by to jednoduchý obchod – najmeš ji, odvede svoji práci, a konec. Nevím ale, jestli by na to kývla. Prý umí být pěkně horkokrevná.“

Dante mlčel a nespouštěl oči z ženy, která k nim právě mířila, aby je obsloužila. Ano, měla obrovské, jiskřivé oči neobvykle modré barvy téměř hraničící s fialkovou.

Belle si o pracovní přestávce všimla dvou mužů, kteří přicházeli od parkoviště. Stevea, britského majitele restaurace, tu všichni znali. Navzdory svému bohatství a úspěšné kariéře oceňovaného architekta, jehož firma měla pobočky po celém světě, to byl přátelský a přívětivý muž. Steve byl navíc táta od rodiny se čtyřmi překrásnými dětmi a ještě krásnější španělskou manželkou, jeho host se však od něj fyzicky lišil jako den a noc.

Cizinec byl vysoký, štíhlý a impozantní a pohyboval se sebejistě jako muž, který se ve svém těle cítí velmi dobře. Černé vlasy měl rozcuchané větrem, spadaly mu téměř až na ramena a zdůrazňovaly tvrdé rysy jeho tváře. Dokonce i v džínsech a košili s rozhalenkou působil elegantně jako černý panter, překrásný, divoký a nebezpečný.

Několik žen v baru si ho také prohlíželo. Belle se vrátila ke své práci, kde jí barman prozradil, že ten cizí muž se jmenuje Dante Lucarelli. Podle všeho to byl velmi bohatý Ital a magnát v oblasti obnovitelné energie.

Zašla Stevea a jeho hosta obsloužit, a když k ní Ital vzhlédl zpod dlouhých černých řas, jaké u žádného jiného muže ještě nikdy neviděla, ztuhla. Tělo měla náhle v jednom ohni.

Celá rudá od nich převzala objednávku pití a rychle se vrátila k baru, aby jejich přání splnila.

Proklínala se za to, že je rudá jako rajče, a její obličej tak do daleka prozrazuje její rozpaky. Ve svých dvaadvaceti letech se za to styděla stejně jako na základní škole, kdy si z ní kvůli tomu její spolužáci utahovali, stejně jako z její podprůměrné výšky, rudých vlasů, pih a příliš vyvinuté hrudi. Ne, rozhodně ve škole nepatřila mezi oblíbené žáky.

Danteho pohled na rudolící Belle velmi pobavil.

Kdy se přede mnou naposledy nějaká žena červenala? uvažoval.

Snažil se vzpomenout si, avšak nepodařilo se mu to. Na druhou stranu netrávil svůj čas ve společnosti žen, které by se červenaly studem nebo nevinností. Jeho společnice se červenaly chtíčem a touhou. Byl zvyklý na ženy, které po něm při prvním pohledu zatouží.

Koneckonců se mu to stávalo už od šestnácti let, kdy s jednou z matčiných blízkých kamarádek přišel o panictví. Chtěl se tak pomstít za to, že se stal svědkem matčina mimomanželského románku.

Ve věku dvaceti osmi let už bral jako samozřejmost, že by devadesát devět žen ze sta okamžitě kývlo, kdyby se jich zeptal, jestli s ním chtějí do postele. Po pravdě se jen zřídka musel ptát. Na to se mu ženy samy vrhaly k nohám tak často, že je ani nemusel nijak pobízet.

Belle jim přinesla pití, aniž by se na Danteho byť jen jedinkrát podívala. Žár, který její tělo stravoval, naštěstí pomalu opadal. Konečně se dokázala opět nadechnout.

Všímat si přitažlivých mužů je naprosto normální, uklidňovala se.

Nemohla za to, jak snadno pokaždé zrudla. Byl to jen nepříjemný fakt, s nímž se musela naučit žít stejně jako s řadou dalších nepříjemných faktů.

Pomyslela na všechnu tu smůlu, která dosud doprovázela snad všechna rozhodnutí, jež učinila. Její matka ji zavrhla, otec s ní nechtěl mít nic společného a také jí to bez studu řekl do očí.

Její babička Sadie ji ujišťovala, že to, že o ni rodiče nemají zájem, ji vůbec nemusí mrzet a neměla by si to brát osobně. Její prarodiče ji milovali a to vědomí vhánělo Belle slzy do očí.

Babička s dědou však už byli dávno pryč a jejich ztráta Belle stále bolela, protože jí to zas a znovu připomínalo, že zůstala na celém světě sama a nemá se o koho opřít, když jdou věci od desíti k pěti. A ve Francii šlo zatím od desíti k pěti snad úplně všechno.

Dante sledoval Belle při práci a snažil si ji představit v luxusních šatech, přitom jediné, co se mu dralo před oči, byla představa nahé Belle v jeho posteli.

V nové garderóbě bude určitě působit dostatečně na úrovni, aby ji mohl vzít do té nejvybranější společnosti, to jistě, jen by si už nesměla kousat nehty. Považoval to za nechutný zlozvyk.

„Co dělá ve Francii?“ zeptal se Stevea lhostejně a kývl bradou k Belle.

„Vím jenom to, co se o ní proslýchá,“ pověděl mu Steve. „Přišla sem před třemi lety a pracovala jako hospodyně u jedné postarší anglické vdovy, která bydlela tady ve vesnici. Rodina té vdovy ji najala ještě v Londýně, a když se u té paní objevila demence, nechali Belle, ať si s tím poradí sama. Místní doktor se jí snažil pomoct, ale nejvíc práce stejně zbylo na Belle.“

Dante povytáhl ebenové obočí. „Není hloupá? Proč prostě neodešla, když toho na ní začalo být moc?“

Steve se zamračil. „Měla tu starou paní ráda a nechtěla ji nechat samotnou na pospas osudu.“

„Proč teď pracuje tady?“

„Ta vdova zemřela na infarkt a hned po pohřbu rodina prodala dům. Nechali Belle bez domova a bez peněz. Belle se tak neměla jak vrátit domů. Taky vyhodili psa té staré paní… Charlieho,“ povzdechl si Steve. Malý voříšek, o němž právě byla řeč a který už nutně potřeboval ostříhat, se mu jako na zavolanou otřel o nohu a zas odběhl přivítat jednoho z pravidelných zákazníků, který mu často a ne zrovna nenápadně podstrkoval jídlo.

Dante nevěnoval psovi žádnou pozornost. „A co bylo s Belle pak?“

„Muž, který si to tu pronajímá, jí nabídl starý karavan, aby měla kde bydlet,“ pokračoval Steve. „Stojí na parkovišti za stromy. Belle tam bydlí i s tím psem. A pak jí ten muž dal práci tady.“

„Takže se jí v životě moc nedaří,“ uzavřel do Dante. „Mě víc zajímají ti, kteří něco dokázali.“

„Jenže s takovými je mnohem těžší spolupráce,“ namítl Steve cynicky. „Navíc odkdy se ti nechce profitovat z neštěstí jiných?“

Dante se zazubil. „Nemilosrdnost mám v krvi.“

„Jen pokud nejde o tvého bratra. Přestal jsem počítat, kolikrát jsi Cristiana vytáhl z problémů,“ přiznal Steve. „Tvrdíš tu, že nejsi schopný nikoho milovat, a přesto uděláš, co je v tvých silách, abys získal ten kus lesa, který měl tvůj bratr moc rád.“

Dante zatnul silnou čelist. „To je něco jiného.“

„Možná, protože si moc dobře vzpomínám, že když jsi přijel do Cristianovy chaty poprvé, nenáviděl jsi to tam,“ připomněl mu kamarád.

„Mám raději své pohodlí, Cristiano se zas lépe cítil v přírodě,“ zavzpomínal Dante.

Už zas věnoval pozornost Belle. Právě obsluhovala dva mladé kluky, kteří s ní bezostyšně flirtovali. Tentokrát se vůbec nečervenala. Chovala se k nim profesionálně, což Dantemu neuniklo.

Zvedl ruku, aby jí naznačil, že mu má přinést další pití.

„Pro mě nic,“ odmítl Steve. „Sancha vaří večeři a nesnáší, když přijdu pozdě.“

„Není ani devět,“ poznamenal Dante nevěřícně.

„Po pravdě mě moje žena jen nerada pouští z očí,“ přiznal Steve pyšně.

Dante sebou škubl při představě, že by ho měla nějaká žena na vodítku tak, jako si Sancha vodí Stevea.

„Neodmítej manželství, dokud si ho nevyzkoušíš na vlastní kůži!“ poradil mu Steve na svou obranu.

„Ani ho zkoušet nehodlám,“ ujistil ho Dante pobaveně. „Jsem ale všemi deseti pro přítelkyni, kterou můžu zaměstnat.“

Dante se opět zadíval na Belle. Jeho pozornost bezděčně upoutala její plná ňadra i kulatý zadek a štíhlá stehna, která v krátké sukni vystavovala na odiv. Znovu si poposedl a podrážděně zaskřípal zuby. Nechápal, co to s ním je a proč má v Bellině blízkosti co dělat, aby se ovládl.

Nejsem přece žádný nadržený puberťák! vyhuboval si v duchu Dante.

Když mu přinesla pití, podal jí bankovku a řekl, aby si zbytek nechala.

„To je moc,“ odpověděla rozpačitě.

„Nebuďte hloupá,“ poradil jí Dante domýšlivě. „Až vám skončí směna, rád bych si s vámi promluvil v soukromí.“

„Jsem unavená, půjdu rovnou do postele,“ namítla bez váhání. „Je mi líto.“

„Nejdřív si vyslechněte, co vám chci nabídnout, než mě odmítnete,“ naléhal Dante. „Možná pro vás mám práci. Práci, díky které byste se mohla konečně vrátit domů do Velké Británie.“

Belle se napjala jako chrt připravený ke startu. Zvedla oči od desky stolu, na kterou upřeně zírala, a zadívala se do jeho elegantní tváře. Když se mu zahleděla do tmavě zlatých očí, o krok ucouvla a po těle jí naskočila husí kůže.

„Práci? Jakou práci?“ zeptala se.

Dante uchopil láhev piva a nenuceně se opřel o zábradlí, které lemovalo terasu.

„Později,“ oznámil lenivě. „Tedy… pokud se rozhodnete po práci zdržet.“

Belle zrudla. Ten muž si byl sám sebou až nechutně jistý. Hodil před ni návnadu a čekal, až po ní skočí. Belle však nehodlala po ničem skákat.

Jakou práci by jí vůbec mohl nabídnout? Kromě obsluhování sestávaly její dosavadní pracovní zkušenosti jen z uklízení a péče o starého člověka, navíc se jí nechtělo věřit, že by ji chtěl zaměstnat na úklid domácnosti.

Na druhou stranu neměla důvod se domnívat, že jí chce nabídnout něco nemorálního. Nepovažovala se za neodolatelnou ženu. Rozhodně nepatřila k sexbombám, pro něž jsou muži ochotní pohnout horami. Ne, jediné pochybné nabídky, kterých se jí kdy dostávalo, jí pokaždé učinili jen ženatí muži a mladíčci, kteří sem jezdili na prázdniny a naivně se domnívali, že jako cizinci by jí mohli přinést exotičtější zážitek než místní.

Možná má Dante Lucarelli postaršího příbuzného, který potřebuje nepřetržitou péči, napadlo ji, i tak ale existuje celá řada lidí s odbornou znalostí zdravotnické péče, kterou já nabídnout nemůžu.

O staré lidi začala pečovat vlivem osudu, když onemocněl její ovdovělý dědeček. Musela nechat školy, aby se o něj mohla postarat. Nedokázala si představit, že by ho nechala na holičkách, když se o ni její prarodiče odmalička starali a pečovali o ni.

Tracy, Bellina matka a jediné dítě Belliných prarodičů, byla modelka, která milovala víc život na vysoké noze než své dítě, a když se s ní Bellin otec odmítl oženit, Tracy neměla o život matky samoživitelky zájem. Chtěla žít, nejen přežívat, a tak několik týdnů po Bellině narození odvezla dceru ke svým rodičům. Pro Tracy byli muži vždy důležitější než co jiného a neváhala jim dát přednost i před dcerou. Proto pro ni bylo pohodlnější posílat svým rodičům každý měsíc výživné za to, že se o její dceru starají.

Od svých pěti do patnácti let neviděla Belle matku ani jednou, jen díky mapě a častým pohlednicím, které jí matka posílala, Belle tušila, kde po světě se právě její máma nachází.

Když si ji jednou jedinkrát Tracy odvezla domů, dopadlo to pro matku i dceru katastrofálně. Tracyin milenec zkusil Belle svést a Tracy je přistihla. Svému tehdejšímu příteli odpustila, své dceři však fakt, že milence své matky přitahovala, Tracy odpustit nedokázala a poslala Belle zpátky ke svým rodičům.

Belle poté svou matku několik let vůbec neviděla, setkaly se až na dědečkově pohřbu, kdy se Tracy vrátila jen na tak dlouho, aby shrábla všechny peníze z prodeje domu svých esnulých rodičů.

„Proboha, snad jsi už dost stará na to, aby ses o sebe dokázala postarat sama!“ ucedila Tracy hořce, když ji Belle požádala o finanční pomoc. „Ode mě už nic nedostaneš! Tvůj otec za tebe přestal platit už před lety a teď se tě konečně zbavím i já.“

Belle obětovala tři roky života a vzdělání, po němž toužila, aby se mohla postarat o svého dědečka. Navíc zachránila Tracyino dědictví tím, že přemluvila dědečka, ať neprodává svůj domov, aby měl peníze na místo v domě s pečovatelskou službou. Aniž by Tracy projevila sebemenší vděk, prodala, co se prodat dalo, a svoji dceru nechala na mizině. Belle tak nezbývalo než přespávat v Londýně na gauči svojí kamarádky. V té době jí inzerát na práci ve Francii s paní Devenishovou připadal jako dar z nebe.

Belle potřebovala někde bydlet a Londýn je drahé město. Navíc ji lákala vidina práce v zahraničí, slibovala dobrodružství, tedy něco, čeho se Belle v životě nedostávalo. Skočila do toho po hlavě a věřila, že bude jen vařit, uklízet, nakupovat a dělat společnost milé postarší paní. Předpokládala, že bude mít spoustu času na cestování a nikdy se jí ani nesnilo, že skočí v podstatě uvězněná v nudném maloměstečku, v němž není ani jediná kavárna.

Zatímco Belle sbírala poslední sklenice, pohlédla na pláž. Mezi borovicemi postával Dante Lucarelli. Že by tu čekal na ni?

Moc dobře věděl, stejně jako ona, že se ho půjde na tu práci zeptat. Nemohla si dovolit odmítnout i jen tu sebemenší možnost, že by se konečně mohla vrátit domů, protože za několik týdnů končí sezona a restaurace se bude zavírat. Nebyla ani občankou Francie, takže nemohla požádat o podporu v nezaměstnanosti. V Londýně se vždycky může spolehnout na sociální dávky, pokud by nenašla práci a nic jiného jí nezbývalo.

Rozloučila se s kolegy a s Charliem v patách zamířila Belle k pláži. Mezi stromy spatřila Danteho tmavou siluetu, a když vyšel do kaluže světla, mdlá měsíční záře mu zdůraznila černočerné vlasy, silné rysy, vysoko posazené lícní kosti, aristokratický nos i pevnou čelist. Potřeboval oholit. Smyslná ústa mu obklopoval tmavý stín strniště. Mlčky čekal, až k němu dojde. Belle cítila, jak jí tělo začíná opět hořet. V tu chvíli byla nade vše vděčná za temnotu. Věděla, že je určitě opět rudá jako zralé rajče.

„Belle?“ zeptal se Dante. „To je nějaká zkratka?“

„Ano, jmenuju se Tinkerbelle, ale Belle je také jméno hlavní postavy z filmu Kráska a zvíře,“ prozradila mu Belle. „Tak o jaké práci jste mluvil?“

„Práce, kterou vám chci nabídnout, bude asi trochu neobvyklá, myslím ji ale naprosto vážně,“ ujistil ji. Se zpožděním si vzpomněl na dobré vychování a podal jí ruku. „Jsem Dante Lucarelli.“

„Ano.“ Belle mu ruku na kratičkou vteřinu stiskla. „Kolega barman mi řekl, jak se jmenujete. “

„Povězte mi o sobě,“ vybídl ji.

„Nemám co vyprávět,“ odpověděla Belle nervózně. Byla by raději, kdyby jí pověděl o té práci, než aby se vyptával na její soukromí. „Je mi dvacet dva. V šestnácti jsem odešla ze školy a dosud se do ní nevrátila. Ráda bych to po návratu do Londýna napravila. V téhle době potřebujete vzdělání a kvalifikaci, abyste se mohl slušně uživit.“

„Proč jste tedy ve vzdělání nepokračovala?“

„Nikdy jsem k tomu nedostala příležitost,“ přiznala Belle a posadila se na betonovou lavičku pod stromem. „Babička zemřela, dědeček onemocněl a potřeboval, aby se o něj někdo postaral. Teď už jsou oba pryč. Dostala jsem tady práci hospodyně a místo toho se ze mě stala pečovatelka na plný úvazek.“

Dante se opřel o kmen stromu. Sálal mocí a mužností. Působil stejně uvolněně jako ona napjatě. „Chcete se pečovatelství i dál věnovat?“

Belle ztuhla. „Ne. Rozhodně ne. Podle mě stát se profesionální pečovatelem vyžaduje, abyste to vnímal jako poslání. Já v tom své poslání nevidím.“

„Dobře,“ odvětil Dante.

Potěšilo ho, jak klidně Belle působí a že se za svůj názor nestydí. Předpokládal, že s ním jako všechny ostatní ženy ihned začne flirtovat. Byl zvyklý, že se po něm ženy sápou, aniž by je zajímalo, jestli u něj mají šanci, nebo ne, Belle však v tomhle směru nedávala najevo vůbec žádný zájem.

„V práci, kterou vám chci nabídnout, možná také své poslání neuvidíte, pomůže vám však vrátit se do Británie. Navíc vám za ni královsky zaplatím,“ slíbil jí.

Belle se pootočila, aby na něj lépe viděla. „Povězte mi o tom víc, prosím.“

„Potřebuju ženu, která bude ochotná předstírat, že je moje přítelkyně, s kterou bydlím. Předstírat vztah bude to jediné, co po vás budu požadovat,“ ujistil ji Dante klidně. „Vaše přítomnost bude potřeba jen po několik málo týdnů a pak se rozloučíme. S penězi, které vám za to dám, si budete moct žít, jak se vám zachce. Je to oboustranně výhodná nabídka.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Noc s Popelkou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.