Maya Blakeová

Přelud z Maroka

Překlad: Kristýna Vítková

Milá čtenářko,

nedávno, nevím už přesně, ve kterém to bylo měsíci, byl hrdina „nejbohatší člověk na světě“… Přišlo mně proto úsměvné, když jsem se v povídce nazvané Přelud z Maroka, kterou si můžete přečíst tento měsíc, dozvěděl, že její hlavní hrdina, Joao, je rovněž „nejbohatší člověk na světě“. A mám pocit, že kdybych se na to soustředil, vybavil bych si těch „nejbohatších lidí na světě“ ve svých knížkách povícero.

Občas mě napadá, jestli tím, že před Vámi jako na běžícím páse nechávám defilovat milionáře a miliardáře, nevytvářím přece jenom příliš konzumní obraz světa, v němž je štěstí spojeno jen a pouze s bohatstvím. Ale pak si vzpomenu na všechny ty pohádkové zlaté kočáry a zlaté šaty a zlaté zbroje, a mávnu nad tím rukou. K pohádkám přece trocha toho pozlátka patří.

Tak si ho užijte! Nezapomeňte ale na to, že to skutečné štěstí i mí hrdinové nakonec nacházejí někde jinde než v tom, že si můžou ve své pokladnici plavat jako Strýček Skrblík.

I když… být šťastný a bohatý je určitě lepší než být chudý a šťastný…

Ale o tom se pohádky nepíší!

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

An Heir for the World’s Richest Man

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2019

Překlad:

Kristýna Vítková

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2019 by Maya Blake

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2021

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-83-276-5756-5 (EPUB)

ISBN 978-83-276-5757-2 (MOBI)

ISBN 978-83-276-5758-9 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

PRVNÍ KAPITOLA

Saffron Everhartová zírala na obrovskou a směšně drahou kytici na svém pracovním stole a žaludek jí udělal salto. Tohle bude mnohem těžší, než si představovala.

Během let se naučila rozeznávat úroveň problémů spojených s dárky, které jí občas dorazily na stůl.

Květiny znamenaly, že se příštích dvaasedmdesát hodin moc nevyspí. Květiny a dárkový poukaz do nejluxusnějších lázní ve Švýcarsku jasně říkaly, sbal si kufr a zalij kytky, protože následující týden nebudeš doma. A nejvyšší kruh pekla byl rezervován pro květiny a šperky. V posledních dnech jí pouhý pohled na něco blyštivého způsoboval mrazení v zádech. Měla tři briliantové náramky, náhrdelník a odpovídající náušnice s růžovými diamanty od Harryho Winstona a safírovou brož, kterou absolutně nenáviděla. Procedila kvůli ní tolik slz.

Takže samotné květiny, dech beroucí a vyvolávající dutý pocit v žaludku, byly požehnáním, čistě proto, že k nim nebylo nic víc. Ale stejně…

Odsunula křišťálovou vázu od Waterforda do nejvzdálenějšího rohu pracovní desky a potlačila nutkání pohladit sametově hebké okvětní lístky skleníkových lilií, které pocházely z květinářství, zaměřujícího se pouze na bohatou klientelu. A stejně tak se odmítla sklonit a přičichnout si k jejich okouzlující svěží vůni nebo se nechat unést vědomím, že každý z těch třiceti dlouhých stonků ve váze stojí přes tisíc liber.

Vstala od stolu, ignorovala senzační výhled na Londýn, který se pod ní koupal ve zlatavé záplavě slunečních paprsků, a obrátila se čelem ke dvoukřídlým dveřím vedoucím do vedlejší kanceláře.

Roztřeseně se nadechla a nevšímala si zpocených rukou a rozbouřeného žaludku. Představovala si, jak se v úžasných šatech narovnává v ramenou a hrdě zvedá hlavu.

Víc a víc jí ty dveře připomínaly vrchol Mount Everestu, plný nebezpečí, které na ni křičí, aby se otočila a vzala nohy na ramena. Jenže přesně to udělat nemohla.

Ještě ne.

Ale už to odkládala moc dlouho. Celé dva měsíce, aby byla přesná. Nastal čas učinit poslední krok.

Čas hodit jejich společnou noc, tu neuvěřitelně riskantní kapitulaci ve prospěch pokušení, které způsobilo, že jí srdce pokleslo pokaždé, když na ni jen pomyslela, pěkně daleko za hlavu. Čas opět převzít kontrolu nad svým životem, než bude příliš pozdě.

Jenže než se stačila vůbec pohnout, zastavilo ji zaklepání na vnější dveře kanceláře. Otočila se a opět se jí udělalo málem špatně, když spatřila elegantně oblečeného poslíčka, který mířil rovnou k ní. Těm obyčejným, co jezdili na kole nebo na motocyklu, nebyl vstup do výš než patnáctého patra povolen. Ona seděla ve čtyřicátém devátém, jen krůček od nejvyššího podlaží budovy, které obýval nejbohatší muž na světě.

A ten poslíček, který se zbožnou úctou svíral černý sametový kufřík s logem královského zlatníka pyšně vyvedeným na víku, byl na hony vzdálený obyčejnému kurýrovi.

„Ne.“ To slovo jí uniklo z hrdla doprovázené několika zdrženlivými kroky zpět, protože na rozdíl od náramků a ostatních dárků nevyčíslitelné hodnoty, tenhle zlatník, tenhle dárek znamenal přesun na úplně nové hřiště. Takové, které vám dává jasně najevo, že se máte rozloučit se svou duší. Zpocené ruce a roztřesený dech budou nejmenší z jejích starostí, pokud podlehne tomu, co ji právě čekalo.

„Ne, ne, ne.“

Poslíček se zmateně zastavil uprostřed místnosti. „Omlouvám se, slečno. Jsem ve špatném patře? Mám tu zásilku pro slečnu Everhartovou. Můžete mě tedy navést do správné kanceláře? Obávám se, že potřebuji její podpis.“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Tedy, ano, jste tu správně, ale nepotřebujete podpis, protože neproběhne žádné doručení.“ Věděla, že tón jejího hlasu hraničí s hysterií, ale nemohla si pomoct. „Ten dárek, prosím, vraťte,“ dodala, aby to zdůraznila.

Poslíček začal být viditelně nervózní. „Obávám se, že to nemohu. Je k němu doložka, že se nedá vrátit.“

„To není pravda,“ odporovala. „Já jsem slečna Everhartová a už jsem s vaší společností jednala, takže vím, co je možné a co ne.“

Na čele mu vyskočil pot. Saffron ho málem začala litovat. „No… ano, slečno, ve většině případů to tak skutečně je. Ale tentokrát to nejde.“

„Proč ne?“ dožadovala se, ale hluboko v sobě už odpověď znala.

„Protože přesně to si klient přál.“

Odolala nutkání pevně zavřít vyděšené oči, protože… co jiného by taky mohl udělat. Ten muž byl schopen přelstít i toho nejchytřejšího protivníka, aniž by se u toho zapotil. Dokázal předvídat tucet jeho šachových tahů dopředu v tuctu souběžných partií, zatímco se zavřenýma očima odpočíval za svým pracovním stolem. Bylo k smíchu, jak si vůbec mohla myslet, že by to tentokrát bylo jiné.

Ale Saffron neměla náladu se smát.

Sklouzla pohledem k černému kufříku a žaludek se jí stáhl. Nic by neuvítala víc, než aby v něm byli třeba smrtící škorpióni.

Poslíček si odkašlal. „Pokud mohu říct, slečno Everhartová, tohle není jen tak obyčejný kousek. Samotná královna musela dát svolení k vytvoření repliky jejího náhrdelníku. Je to jeden z nejkrásnějších kousků, jaké mělo naše klenotnictví tu čest vyrobit,“ pronesl téměř nábožným hlasem a zmatek z její reakce byl málem evidentní.

Nepochybovala o pravdivosti jeho slov. Ale důvod, proč se tu tak objevil, jí hučel v uších a přehlušil úplně všechno kromě vědomí, že pokud ho neodmítne, pokud se teď hned nechopí otěží svého života, bude navždycky ztracená. Už se vzdala celých čtyř let. Dlouhodobě žila na pokraji emocionální bouře. Nemohla mu věnovat už ani den. Ani minutu.

Muž před ní ovšem nepředstavoval skutečný problém. Tím byl člověk, který seděl ve svém kancelářském křesle jako na trůně, pěkně schovaný za šedými ocelovými dveřmi jen šest metrů od ní.

Se svižností, která zručně maskovala vnitřní směsici paniky a strachu, podepsala potřebné dokumenty a převzala zásilku. V srdci ovšem věděla, že dělá obrovskou chybu.

Za poslíčkem se zabouchly dveře. Saffron zůstala stát jako přikovaná na místě a kufřík se zdál s každou vteřinou těžší a těžší. Když už to nemohla snést, vrátila se ke svému stolu, ztěžka se posadila na židli a otevřela ho. Vrstvený diamantový náhrdelník s rubíny neměl jedinou chybu. Jeho krása brala dech způsobem, jaký by žádný tak očividný úplatek od bezohledného, chladně odmítavého muže neměl mít. Alespoň to nebyl těsný kousek připomínající obojek. Protože takový symbolismus už by byl za hranou.

Potlačila hysterický záchvat smíchu a zůstala na něj navzdory svému svědomí oněměle zírat. Byl to ten nejkrásnější šperk, jaký ve svém životě viděla. V prstech jí cukalo, jak chtěla přejet bříšky prstů po vzácných kamenech a na vlastní kůži cítit, jejich blyštivou krásu.

Rychle kufřík zaklapla dřív, než podlehne pokušení, a stejně jako květiny ho odsunula ze svého dosahu.

Nemůže… nenechá se ovládnout.

Příliš dlouho to nechávala být, dovolovala neodolatelné svůdnosti jeho postavení a své blízkosti k nejcharismatičtějšímu muži s jakým se kdy setkala, aby ji dovedly k poslednímu aktu šílenství.

No… znovu už se to nestane.

Zatnula zuby ve snaze zastavit to příjemné brnění, které se jí zmocňovalo pokaždé, když si vybavila tu osudnou noc v Maroku. Znovu si přečetla dokument, který už několikrát přepsala a poslala ho k tisku.

Kvílivý zvuk tiskárny chrlící černobílé stránky byl děsivý a uklidňující zároveň. Konečně se k tomu odhodlala a dělá ten nejdůležitější krok. Brzy bude mít zpátky úplnou kontrolu nad svým životem. Ale nejprve musí vyřešit ten malý problém s poslední monumentální překážkou.

Saffron nepochybovala, že to bude nelehká bitva.

Vytáhla papíry, přeložila je napůl a vstala ze židle. S letmým zaklepáním vstoupila do dračího doupěte přesně včas, aby zaslechla zvonění telefonu vyhrazeného pro ty nejdůležitější klienty.

Ztuhla ve dveřích a najednou se jí nedostávalo dechu, jak zírala na muže zvedajícího stříbrné sluchátko.

Na Joaa Olivieru.

Jejího šéfa. Nejbohatšího muže na světě, který zevnějškem daleko převyšoval svůj úžasný titul.

Navzdory tomu, kolikrát se ocitla v jeho osobním prostoru, Saffron nikdy úplně neovládla úžas z jeho přítomnosti. Jen se ho naučila skrývat do té míry, kdy vypadala téměř pohrdavě, jako by ji jeho mocná, přitažlivá aura, eruptivní vitalita více než sto devadesáti centimetrů a vrozená schopnost udělat z těch nejvlivnějších lidí naprosté hlupáky několika dobře mířenými slovy, vůbec nezajímaly.

A taky jeho elektrizující žhavý dotek.

Žádné množství tréninku a sebezapření nedokázalo zakrýt fakt, že Joao Oliviera, s jeho obscénním bohatstvím a dobře vypadajícím zevnějškem, je současně král Midas, Kroisos a Ares zabalený v pěkném, úhledném balíčku.

Husté, tmavě hnědé vlasy se zlatými odlesky, delší, než bylo tradičně přijatelné, mu doslova zářily v paprscích slunce procházejících skleněnou stěnou za jeho zády.

Ostře řezané lícní kosti okamžitě přitahovaly pozornost k olivové pleti a nekompromisní linie horního rtu vyvažovala hříšnou a smyslnou křivku toho spodního a náznak stínu strniště na tváři, kterou žádný holicí strojek nedokázal úplně vyhladit.

A celý překrásný obraz doplňovaly jantarově hnědé oči rámované dlouhými řasami.

Ty oči po ní šlehly ke dveřím a chvíli jí pronikavě studovaly než jí dlouhými, elegantními prsty pokynul, aby vstoupila. Jak bylo jeho zvykem, hned po vstupu do kanceláře si svlékl sako a zůstal jen ve sněhově bílé košili a vestičce z italského hedvábí, která zdůrazňovala jeho štíhlou, vypracovanou postavu.

Bylo brzy, sotva osm hodin pondělního rána, takže si ještě nestačil rozepnout manžetové knoflíčky a ohrnout rukávy na svalnatých předloktích. V celém tom pekelném představení, ve kterém se jí nedostávalo dechu, to brala jako požehnání.

„Lavinie, čekal jsem, až zavoláš,“ protáhl líně do sluchátka.

A přesně v tu chvíli jako by Saffron dostala další ránu bičem v podobě nejhříšnější touhy. Celé roky bojovala, aby potlačila vlastní tělesné reakce na jeho přítomnost – až na tu jedinou spalující noc v Maroku. Na jeho působivou duševní obratnost, nadlidskou energii a drtící bezohlednost, které zahalovaly neochvějné charakterní jádro. Nikdy ovšem nezvládla reakci na jeho hluboký, sexy hlas okořeněný nepatrným přízvukem.

Během dne k ní vysílal ostré šípy planoucího chtíče a se znepokojivou četností nestydatě napadal její sny. Došlo to až do bodu, kdy se téměř bála vstoupit do jeho kanceláře.

Ale s trochou štěstí už by nemusela o moc déle trpět.

Zavřela za sebou dveře a zaposlouchala se do konverzace.

Navzdory důvodu, proč za ním přišla, měla také práci, kterou musela udělat. Dnes ráno – a měla pocit, že jen u toho neskončí – ta práce zahrnovala Lavinii Archerovou.

V sedmdesáti čtyřech letech byla ředitelka Archer Group, pod kterou spadala síť hotelů, pivovarů, zaoceánských lodí a jedny aerolinky, u kormidla už více než třicet let.

Když se začalo šuškat, že se chystá ještě před svými pětasedmdesátými narozeninami podnik prodat jedinému kupci, Saffron bylo jasné, že po tom její šéf doslova skočí.

Ukázalo se, že měla pravdu. Joao se okamžitě vrhl do akce, aby přidal celé její impérium v hodnotě jednatřiceti miliard dolarů do svého už tak ohromujícího portfolia.

Poslední tři měsíce spřádal pečlivě kolem Lavinie Archerové spletitou síť, která zahrnovala duševní přetlačovanou a šarm, kterému nebyla stará dáma, navzdory mnoha dalším šarmantním kupcům, schopná odolat.

„Vím, že tě moc těší, když mě necháváš takhle čekat, Lavinie,“ pokračoval Joao sametovým, hlubokým tónem hlasu silným jako speciální směs kávy, kterou pro něj pěstovali v jeho rodné Brazílii. Z každého slova sálalo jeho charisma, zatímco jantarovýma očima sledoval Saffron, jak pomalu míří ke stolu. „Doufám, že až přijde čas, dovedeš mě k vrcholu, který za to čekání bude stát.“

Saffron klopýtla a rychle se chytila nedaleké pohovky. Odvrátila oči od jeho chladného až výsměšného pohledu a začervenala se nad svou neohrabaností.

Z telefonu se ozval svůdný smích. Saffron potlačila nával iracionální žárlivosti a pokusila se znovu najít svůj klid.

Přestože mu věnovala čtyři roky svého života, tak pokud šlo o Joaa, neměla žádné práva. Nezajímal se o ni nad rámec jejích výborných organizačních schopností.

Ani jednou se jí nezeptal, jaké má zájmy mimo kancelář – ne, že by na ně měla moc času. Poslední dvoje narozeniny jí naprosto unikly, protože byla příliš pohroužená do toho, aby měl Joao Oliviera bezproblémový život.

Po pravdě vlastně neexistoval nikdo, kdo by jí to připomenul – žádná rodina, přátelé ani známost – a fakt, že ani její šéf s ní v tyto dny nezacházel jinak než obvykle a zahrnoval ji pouze prací, byla jen jedna z mnoha dalších věcí, které jí zanechaly šrámy na duši a dodaly odvahu, aby se znovu chopila svého života.

Nebylo překvapením, že všechny špatné věci v jejím životě měli spojitost s jediným mužem.

S Joaem Olivierou.

Takže nebude plýtvat energií na to, aby žárlila. Až si splní své povinnosti, klidně může okouzlovat i ptáky na stromech. Bylo jí to jedno. Už tu nebude, aby to musela sledovat. Neucítí to stresující škubání v hrudi, až si bude domlouvat další schůzku s nějakou modelkou nebo společenskou celebritou.

Díkybohu to od Maroka ještě neudělal. Nebo o tom přinejmenším nevěděla, což nedokazovalo, že to ne-

Dost!

Přerušila své vířící myšlenky a znovu se soustředila na jeho pohled, kterým se na vteřinu zastavil u papírů v její ruce, než pokračoval nahoru k očím.

Poskočilo jí srdce.

Posledních osm týdnů s ní jednal s chladnou lhostejností. Sledoval ji, kdy se mu zachtělo, a ignoroval ji, když mu to dělalo radost.

Saffie musela přiznat, že jeho odtažitost jí nakonec přiměla k činům. A vědomí, že už toho o moc víc nevydrží. Nemohla už dál předstírat, že se nezměnila jen v nedůležitý satelit obíhající kolem jeho vznešenosti.

To Maroko se nikdy nestalo.

Sevřela rty a bojovala s protichůdnými pocity v mysli i v těle, zatímco se Joao tiše a hluboce rozesmál.

„Sim, budu tě i nadále respektovat. Odejdeš spokojená, že je tvůj odkaz v těch nejlepších rukách.“

Dlouhými prsty poklepal na hladký povrch skleněného pracovního stolu a přitáhl k nim její pozornost. Odtamtud už to byl jen krůček ke vzpomínkám, jak se jimi sebejistě dotýká její kůže. Jak ji hladí, škádlí, jak si ji značkuje a zanechává za sebou nesmazatelné stopy.

Sledovala, jak zvedl ruku a natáhl ji v němém gestu, aby mu ty papíry podala.

Zatímco Joaova schopnost dělat několik věcí naráz byla jeho esem v rukávu, Saffron nečekala, že se na ně vrhne během chvíle, kdy se snaží uzavřít jeden z největších obchodů svého života.

Ale… na pořadí věcí vlastně nezáleží. Přišla, aby získala zpět svůj život.

Tak do toho.

Znovu pevně sevřela rty a vložila mu je do dlaně.

Možná ji prozradil její výraz. Možná se její pokerová tvář, kterou nosila celé čtyři roky, začínala po Maroku rozpadat a konečně ji zradila.

Vteřiny ubíhaly, zatímco on svým hlubokým hlasem pokračoval v chrlení čísel a prognóz do telefonního sluchátka, aniž by spustil oči z její tváře. O celou minutu později se konečně podíval na to, co držel v ruce.

Očima bleskově přelétl první stránku a jeho výraz ztuhl.

V duchu sebou trhla, když jí opět zajal svým hypnotickým pohledem.

„Sim,“ pohladil Lavinii sametovým hlasem, ačkoliv Saffie v něm rozeznala jisté ostří. „Nezapomeň, že nejsem moc trpělivý muž. Chci tvoji společnost a pro teď přistoupím na tvá pravidla hry. Ale nakonec to jednoho z nás přestane bavit a vyústí to v… další kroky. Na to se také připrav, meu querida. Tak příště.“

Možná ta slova pronášel do sluchátka, ale Saffie na sobě cítila jejich dopad.

S trhnutím položil telefon. A pak na ni znovu upřel ledový pohled.

„Co to má znamenat?“ vydechl tichým, smrtícím hlasem.

Saffron posbírala poslední špetku klidu a vydržela to. „Je to přesně to, co se tam píše. Podávám výpověď.“

Nevěřícně znovu sklonil pohled k tomu kusu papíru. „Z ‚osobních důvodů‘? Nemáš osobní život, takže nemůžeš mít osobní důvody. Pokud –,“ pohrdavě ukázal na papír, „to celé není očividná lež.“

Nechtěla si nechat jeho sžíravými slovy ublížit. Už by měla být vůči jeho bezohlednému ignorování jakékoliv překážky mezi ním a jeho cílem imunní. A přesto se jí ta tajemná bolest, která se objevila ráno po jejich osudové noci, vnořila ještě hlouběji do srdce.

„Děkuji, že jsi mi to připomněl. A když už jsem u toho, ráda bych ti poděkovala za ty květiny a šperky, ačkoliv je nemohu přijmout. Předpokládám, že hodláš s Lavinií ještě přitvrdit, proto ten nestydatý úplatek?“

Ani mrknutím oka nepřiznal, že by zakoupením náhrdelníku, za který by většina královen vraždila, udělal něco špatného. „Předpokládám, že se tím snažíš získat nějakou pozici pro vyjednávání?“ přemítal.

„Neprojevíš mi laskavost tím, že bys odpověděl?“

„Věřím, že jednou z prvních věcí, o kterých jsme po tvém nástupu hovořili, bylo, aby ses neptala na otázky, na které znáš odpověď. Chceš, abych ti tu svoji zopakoval? Protože jsi mi také nedala uspokojivou odpověď.“

„Jakákoliv odpověď, kterou potřebuješ, je v mé výpovědi. Podávám ji z osobních důvodů. S účinností po uplynutí výpovědní doby.“

Znovu se podíval na papír s takovým opovržením, až se Saffron divila, že se samovolně nevznítil.

„Nejsi přelétavá. Naopak jsi mimořádně výkonná. Spolehlivá. Vyrovnaná. Jeden z nejpracovitějších lidí, jaké znám. Za poslední čtyři roky jsi nedostala úkol, který bys nezvládla k mé spokojenosti,“ protáhl líně a pohodlně se opřel ve svém trůnu podobném křesle, které přímo pro něj navrhl francouzský interiérový designér. Celý se uvolnil a slunce prokázalo jeho dokonalému tělu tu nejlepší službu.

Saffron stiskla stehna k sobě, když jí v samotném středu zachvátil smyslný žár, který pomalu stoupal výš a připomínal jí, jaké to bylo mít tohle tělo ve své blízkosti… nahé.

Jaké to bylo, když ho měla uvnitř.

„Díky. Jsem ráda, že sis všiml.“

Její sarkasmus mu naprosto unikl. Stejně jako většina věcí, o nichž si myslel, že jsou pod jeho úroveň. Proč ji to vůbec překvapovalo?

„Což je důvod, proč mě mate tvoje potřeba podat svou takzvanou výpověď tímhle… svérázným a květnatým způsobem. Jsi ‚poctěná příležitostí‘ se mnou pracovat? Tvoje zkušenost zůstane ‚nezapomenutelným zážitkem‘?“ přečetl.

Fajn, tak se nechala trochu unést, když dneska brzy ráno znovu redigovala celý text, ale vážně se jí musel takhle posmívat? „Věř tomu nebo ne, všechno, co jsem napsala je pravda a –“

„Všechno je to nesmysl!“ Jeho hluboký hlas byl nemilosrdný jako nabroušená kosa. „Tvou výpověď nepřijímám. A zvlášť ne v tuhle rozhodující chvíli během jednání s Lavinií. Pustili jsme se do toho ze špatné strany. Je čas obrátit list a změnit taktiku. Abychom ji získali na svou stranu, musíme jí ukázat to, o čem ani neví, že o to přichází. Musíš jí dostat z její komfortní zóny, a to tím nejlákavějším způsobem. Myslíš, že to zvládneš?“

Saffron bojovala s nutkáním sevřít ruce do pěstí a dupnout si. Nic by tím nezískala. Navíc, jak Joao tak chladně zmínil, nebyla přelétavá. Byla spolehlivá. Vyrovnaná. Tvrdě pracovala. Poslouchala na slovo.

Měla vlastnosti, o které jako sirotek usilovala. Které jí jeptišky v domově pro opuštěné děti U svaté Anežky slibovaly u jejích pěstounů a následně adoptivních rodičů, jen aby si ji pak předávali jako horký brambor tam a zpátky ve prospěch jiných. V sedmi letech tiše v noci vzlykala do polštáře, když si týden před Vánocemi vybrali místo ní toho spratka Selenu.

O osm měsíců později ji doslova přemohl smutek, když další usměvavý pár odcházel s dítětem, které nebyla ona.

Pak už při každé další podobné srdcervoucí události nedávala najevo žádné známky utrpení, natož aby předváděla hysterickou scénu jako jiné děti. Nakonec ve svých čtrnácti letech naprosto upustila od jakýchkoliv vnějších projevů radosti, aby si to někdo špatně nevyložil.

Své sebeovládání si udržovala celé dva šťastné roky, které strávila se svou náhradní matkou, i následující trýznivé měsíce, kdy se jí rapidně zhoršovalo zdraví. Saffie u její postele neplakala a slavnostně slíbila, že se nepoddá osamělosti a pokusí se najít si jinou rodinu, až nadejde matčin čas.

Když ji týden před svými osmnáctými narozeninami pohřbila, každého, kdo se přišel s její nevlastní matkou rozloučit, povzbuzovala společnými laskavými historkami a vyvolávala na jejich tvářích úsměv. A ujistila se, že je úplně sama, než si dovolila začít plakat.

A s velmi podobnou vyrovnanosti se odvrátila od Joaa a odešla zpátky ke svému stolu. Tam zavolala na číslo, které znala nazpaměť.

Jakmile ukončila hovor, roztřesenýma rukama se natáhla pro sametový kufřík a vrátila se k do šéfovi kanceláře.

„Hodláš se snížit k tomu, že odejdeš na nemocenskou?“ dobíral si ji a z hlasu mu čišela pořádná dávka jeho brazilské povahy. „Chceš, abych ti zavolal firemního doktora?“

„To nebude nutné. Jsem naprosto v pořádku. Vlastně jsem víc než jen v pořádku. Poprvé za dlouho dobu vidím věci o trochu jasněji.“

Joao ztuhl a probodl ji pohledem. „A tyhle věci zahrnují výpověď ze zaměstnání, které tě podle tvých slov ‚velmi naplňovalo‘?“

Kousla se zevnitř do tváře a zalitovala, že mu toho tolik prozradila. Opět to byla jenom další z mnoha životních chyb, které měla v úmyslu napravit. „Ano.“

Dlouhé vteřiny ji napjatě pozoroval. „Uvědomuješ si, že jsi mohla uvést řadu jiných důvodů pro svoji rezignaci než tuhle osobní záležitost, kterou si tak něžně hýčkáš v hrudi?“

Ta skutečnost ji zarazila.

Udělala to úmyslně? Copak si někde v podvědomí skutečně přála, aby prohlédl její fasádu až k té jediné a nejhlubší touze, která začala slibem na smrtelné posteli a téměř okamžitě po matčině smrti vykvetla do plné podoby, když si Saffron uvědomila, že je zase na světě sama a že se nebude cítit celá, dokud její přání nesplní? K touze, kterou na okamžik zastínilo světlo z jasné supernovy jménem Joao a která se znovu objevila, mnohem silnější, a dožadovala se naplnění?

Ne.

Jedna noc stačila. Poslední věc, po které toužila, bylo odhalit ještě víc ze své zranitelnosti muži jako Joao Oliviera. Muži, který dýchal a krvácel jen pro obchod. Muži, který nemilosrdně odhazoval své milenky jako ponožky ve chvíli, kdy jen naznačily, že by stály o něco trvalejšího. Muži, který neměl rodinu a bezostyšně prohlašoval, že se nikdy k ničemu takovému nesníží.

„Doufala jsem, že budeš respektovat mé soukromí a necháš to tak.“

„Nikdy jsme si navzájem nelhali, Saffie. Tak s tím teď nezačínejme.“

Zadrhl se jí dech ze způsobu, jakým vyslovil zkráceninu jejího jména. Saahfie.

Pokaždé ji z toho zamrazilo v zádech, ňadra se jí napjala a žaludek udělal salto vzrušením. Ani teď to nebylo jiné, navzdory vzájemnému napětí.

Jenže jeho výrok jí vzal dech i z jiného, mnohem horšího důvodu.

Celé měsíce, možná i roky prožila v iluzi.

A přesně tohle ostudné poznání, že se honí za pouhým snem, bylo tím důvodem, proč tady před ním stála.

„Tvoje výpověď ve mně vzbudila řadu otázek. Chci vědět, o co tady jde. Zejména proto, že jsme před pár hodinami společně opouštěli kancelář a ty jsi ani mrknutím nenaznačila, že máš v rukávu takový senzační trik.“

„Tak za prvé, nejedná se o žádný senzační trik. To ti nikdy nedošlo, že tohle nejspíš nebudu chtít dělat napořád? Ty možná žiješ v představě, že jsi nesmrtelný a budeš žít navěky, ale my ostatní jsme si vědomi naší smrtelnosti. Takže mě omluv, pokud jsem si uvědomila, že nechci pracovat v neděli do dvou do rána, jen abych se otočila doma a dorazila v pondělí v půl osmé ráno znovu na dalších osmnáct hodin do kanceláře.“

Zamračil se a v očích se mu mihlo cosi jako zklamání, které přebilo jeho hněv. „To je ten problém? Stěžuješ si na přemíru práce? Máš moje svolení najmout si asistentku.“

Uvolnila sevření kufříku, udělala posledních několik kroků a položila mu ho na stůl. „Tohle nemohu přijmout. I kdybych nechtěla odejít, stále by to bylo příliš. Květiny jsem darovala organizátorům charitativní večeře, které se máš dnes večer zúčastnit. Připrav se na nadšenou lady Monroeovou. Věří, že jim snadno vynesou dvacet tisíc liber, pokud je nabídnou do aukce.“

„Pelo amor de – dost už s tímhle nesmyslem. Řekni mi, co chceš, ať s tím můžeme skoncovat a vrátit se k práci! Dej ty kytky pryč, pokud chceš, ale ten náhrdelník je tvůj.“

„Joao –“

„Nemůže to být kvůli penězům. Už teď ti platím desetkrát víc než komukoliv jinému na tvé pozici. Klidně ti ten plat ztrojnásobím, ale předpokládám, že –“

„Není to kvůli penězům.“

Krátce přikývl. „Bom, konečně se někam dostáváme. Tak co to tedy je?“

Poskočilo jí srdce. Nemohla mu to říct. Ne všechno a rozhodně ne skutečný důvod, proč se rozhodla odejít z práce. Jeho lhostejnost, s jakou s ní od té noci v Maroku jednal, mluvila za všechno.

V nejlepším případě by byl ještě víc zklamaný. V tom horším by si ji začal dobírat, že se nechala přemoct emocemi.

Jenže ona není robot.

Před očima se jí začal odvíjet vlastní život, ze kterého mu patřilo víc let, než vůbec plánovala. A s každým dalším dnem byla zoufalejší, jak pokládala na oltář víc a víc ze své nejniternější touhy ve prospěch Joaovy další obchodní příležitosti.

A možná ho i trochu nenáviděla. Za tu lhostejnost, o které věděla, že se nikdy nezmění. Za jeho neschopnost sestoupit ze svého trůnu a uznat potřeby obyčejného člověka.

Její potřeby.

„Chceš vědět, proč odcházím? Je to prosté. Rozhodla jsem se, že nejsi odpověď na každý můj problém.“

Přimhouřil na ni jantarové oči. „Co to má znamenat,“ vyštěkl. „Přestaň si se mnou hrát a mluv na rovinu!“

Začala být podrážděná. „Nebo co? Hodláš mi fyzicky zabránit, abych odsud odešla?“

Rozprostřelo se mezi nimi napjaté ticho.

Pomalu vstal. I za stolem ji svou výškou převyšoval. Sundal si manžetové knoflíčky a soustředěně si vyhrnul rukávy u košile.

Nechtěla se dívat, nechtěla uznat tu extra dávku mužnosti, kterou nedokázala ignorovat. Ale nemohla si pomoct. Pohledem sklouzla k jeho lehce tmavým předloktím a znovu ucítila jemné chvění, které ještě zhoršovalo její už tak pocuchané libido, když si představila, jak ji svírá kolem pasu a přitahuje si ji blíž, ke svému pevnému a dokonalému tělu.

„O co tady jde, Saffie?“ Tichý dotaz, zahalený v autoritativním hávu, ji vytrhl ze snění.

Ani na vteřinu si nedělala iluze, že výpověď z místa Joaovy asistentky bude snadná. Ale ani nečekala, že to bude tak těžké. Pokud se před Marokem nezajímal o její život mimo jeho existenci, teď byl ještě milionkrát odtažitější.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Přelud z Maroka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.