Pippa Roscoeová

Dlužíš mi to, princezno!

Překlad: Lenka Tichá

Milá čtenářko,

nedávno, nevím už přesně, ve kterém to bylo měsíci, byl hrdina „nejbohatší člověk na světě“… Přišlo mně proto úsměvné, když jsem se v povídce nazvané Přelud z Maroka, kterou si můžete přečíst tento měsíc, dozvěděl, že její hlavní hrdina, Joao, je rovněž „nejbohatší člověk na světě“. A mám pocit, že kdybych se na to soustředil, vybavil bych si těch „nejbohatších lidí na světě“ ve svých knížkách povícero.

Občas mě napadá, jestli tím, že před Vámi jako na běžícím páse nechávám defilovat milionáře a miliardáře, nevytvářím přece jenom příliš konzumní obraz světa, v němž je štěstí spojeno jen a pouze s bohatstvím. Ale pak si vzpomenu na všechny ty pohádkové zlaté kočáry a zlaté šaty a zlaté zbroje, a mávnu nad tím rukou. K pohádkám přece trocha toho pozlátka patří.

Tak si ho užijte! Nezapomeňte ale na to, že to skutečné štěstí i mí hrdinové nakonec nacházejí někde jinde než v tom, že si můžou ve své pokladnici plavat jako Strýček Skrblík.

I když… být šťastný a bohatý je určitě lepší než být chudý a šťastný…

Ale o tom se pohádky nepíší!

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

Virgin Princess’s Marriage Debt

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2019

Překlad:

Lenka Tichá

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2019 by Pippa Roscoe

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2021

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-83-276-5753-4 (EPUB)

ISBN 978-83-276-5754-1 (MOBI)

ISBN 978-83-276-5755-8 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

PROLOG

Theo znovu mrkl na hodinky. Zpozdila se. Nebylo to poprvé, co se v noci vykradli z budovy příšerně drahé švýcarské internátní školy, ale tentokrát tu něco nehrálo. Řekla mu, že pro něj má překvapení, a Thea vůbec nenapadalo, co by to mohlo být.

Protože Sofiu znal, mohlo to být cokoliv. Byla už zkrátka taková. Impulzivní, lehkomyslná, často i tajnůstkářská… a nesmírně přitažlivá. Dlouho mu trvalo, než uvěřil, že není jako ostatní spolužáci. Tuhle školu nenáviděl.

Nebyl naivní. Věděl, že chodit do tak prestižní instituce není samozřejmost – zvlášť když se ho ostatní studenti snažili na každém kroku přesvědčit, že tu nemá co pohledávat. Brzy si uvědomil, že ho mezi sebou nechtějí, protože jako chudý nemanželský syn, navíc studující na stipendium, znečišťuje jejich stylové prostředí.

Při tom pomyšlení se ušklíbl. Proč by to tu mělo být jiné než v Řecku, kde vyrůstal s matčinou rodinou?

Učitelé nebyli o moc lepší. Pokud někdo něco provedl, svalili vinu na něj. Ale vynikající prospěch mu upřít nemohli. Bylo mu sedmnáct, a už měl stipendijní nabídky na vědecké obory u několika nejproslulejších světových univerzit. Nic to nemohlo ohrozit. Ne, Theo Tersi se postará, aby se už nikdy nemusel vrátit na peloponéskou vinici patřící matčině rodině. Stane se bankéřem nebo jinou významnou osobností ve finančním světě. Chtěl kancelář, jakou měl matčin současný zaměstnavatel, který mu toto vzdělání platil.

Nikdy se nebude hrabat v hlíně jako jeho strýcové a bratranci, kteří se mu od narození posmívali. Takže se těm hrubiánům, kteří ho tu šikanují, nevzepře. Neohrozí nic, kvůli čemu tak tvrdě pracoval. Chtěl víc, pro matku i pro sebe. Už nikdy nepocítí odmítnutí, stud ani hlad… A jakmile z téhle školy vypadne a získá vysokoškolský titul, nikdo se nad něj už nikdy nebude povyšovat.

Znovu se podíval na hodinky, jejichž kulatý bílý ciferník se leskl v měsíčním světle. Kde sakra Sofia je? Obvykle na něj už čekala. Rozhlédl se. Noc mu připadala nepřirozeně tichá, jako by tajila dech očekáváním…

Také to cítil. Naději, že se Sofia každou chvíli vynoří zpoza nějakého keře. Občas se musel štípnout, aby se přesvědčil, že se mu to jen nezdá. Opravdu se taková dívka zajímá o někoho, jako je on? Ale dnes večer jí to poví. Řekne jí, že ji miluje. Že chce, aby po skončení univerzity byla s ním… a že povedou život, o jakém v posledních šesti měsících často mluvili. Podařilo se jí prolomit hněv a nedůvěru, které k ní cítil, když se seznámili, a pomáhala mu ustát posměch a kruté žertíky, jimiž ho trápili ostatní studenti.

Poslední dobou pro něj byla jediným světlým bodem. Velmi dlouho se jeho život, kdy se musel hodně snažit, aby vůbec přežil, točil jen kolem něj a jeho matky. Nenáviděl, jak s ní její příbuzní zacházejí… kvůli němu i jeho otci, kterého nepoznal a ani ho poznat nechtěl. Přestěhování z Řecka do Švýcarska a příležitost, kterou dostal tím, že ho přijali do této školy – pro hospodyni a jejího syna téměř nepředstavitelná –, znamenaly nový začátek.

Navzdory tomu, jak se k němu ostatní chovali, byl Theo rozhodnutý vyčkat na pravou chvíli, protože věděl, že ho to dostane tam, kde chce být. Jakmile však poprvé uviděl Sofii… s modrýma očima v barvě moře, které jiskřily uličnictvím… srdce se mu rozběhlo jako splašené a objevil v životě něco víc než jen studium a odhodlání. A ten tlukot srdce neutichl. Připadal si tak pokaždé, když ji spatřil.

Působila dojmem, že se jí nikdy nemůže stát nic zlého. A bylo to návykové. Nasával ten pocit pokaždé, když dostal šanci. Zároveň si však o ni dělal starosti a chtěl ji chránit dokonce i před ní. Ředitel se vyjádřil jasně – pokud toho vtipálka, který ve škole provádí kanadské žertíky, přistihnou, vyloučí ho. Theo pochyboval, že by vedení školy napadlo, že je viníkem ten líbezný a nevinně vyhlížející plavovlasý anděl, jakého Sofia představovala. A nemohl popřít, že právě ta zvláštní vzrušující kombinace nevinnosti a uličnictví ho k ní od začátku přitahovala.

Nebyl si jistý proč, ale připadalo mu, že z ní kromě jiného vyzařuje i hluboké zoufalství. Jakási naléhavost, která ho dojímala a probouzela v něm lásku. O rodině mu toho moc neřekla, jen občas utrousila narážku o láskyplném, ale přísném domově, kde se nemůže chovat tak svobodně, jak by si přála. Nepřipadalo mu to jako důvod, před kterým by utíkal. Ale časem její skrytá tajemství odhalí. Má na to zbytek života.

Popuzovalo ho, že jedním z jejích tajemství je i on… Hodně se to blížilo pocitům, které podle jeho názoru cítil jeho otec, když v noci Theova narození utekl z vesnice. Jako by v něm to novorozeně vyvolávalo hanbu a rozpaky.

Uslyšel zašustění v křoví po své levici a srdce se mu rozbušilo s vědomím, že se neuklidní, dokud ji neuvidí.

„Tersi. Řekli mi, že tě tu najdu.“

Strach rozdrtil všechny jeho naděje, když místo Sofiina slabého iondorrského přízvuku prořízl noc ředitelův hlas.

Strnul jako socha. Sevřelo se mu srdce a okamžitě se mu zvedl žaludek úzkostí, že byl přistižen při něčem, co neměl dělat. Ale hlavně měl starost o Sofii.

„Co se děje?“ odvážil se zeptat muže, který ho nikdy neměl rád.

„Konečně jsem dopadl toho vtipálka. Opravdu sis myslel, že dovolím, aby moje auto, moje auto, skončilo na střeše sportovní haly, a nic s tím neudělám?“

Theo zavrtěl hlavou. „Nemám tušení, o čem to mluvíte, pane.“

Z ponurého výrazu staršího muže bylo zřejmé, že mu nevěří. Ani na vteřinu. Thea se začala zmocňovat panika.

„Kde je Sofia?“

„Princezna se vrátila do Iondorry.“

„Princezna? Co tím myslíte?“ vypravil ze sebe Theo zmateně.

„Copak ti to neřekla?“

„Co mi měla říct? Pane, prosím…“

„Snad sis vážně nemyslel, že by se princezna mohla zajímat o…“

Ředitel zřejmě spatřil Theův výraz, který rychle vystřídala zuřivost.

„Je to zkrátka tak. Odjela. A ty budeš litovat dne, kdy jsi ten poslední žertík provedl.“

„Pane Templetone, vašeho auta jsem se ani nedotkl,“ bránil se Theo a přitom se zoufale snažil ovládnout.

„Opravdu? Tak proč byla pod volantem mého mini cooperu zapadlá tvoje školní šála?“

„Nemám tušení…“

Hrůza zasáhla Thea jako blesk. Naposledy svou šálu viděl uvázanou kolem Sofiina krku, zatímco se třásla na chladném zimním slunci. Lhala mu? Skutečně je princezna? To je přece nesmysl.

Cestou do ředitelny si v hlavě přehrával vzpomínky, které se mu v paměti míhaly jako kaleidoskop. Každé setkání, každý rozhovor i každý polibek získaly úplně jiný rozměr. Snášel posměšné pokřikování i jízlivé poznámky spolužáků, kterými znevažovali jeho skromný původ, protože tato škola byla jeho vstupenkou do jiného světa. Šancí jak se pozvednout bez ohledu na to, co ostatní lidé říkají nebo dělají.

Ale Sofia? To ona chtěla udržet jejich vztah v tajnosti. To ona jako jediná věděla, že tu dnes v noci bude. To ona mu řekla, že pro něj má překvapení. To ona prováděla celou dobu kanadské žertíky a na místě toho posledního nechala jeho šálu.

Pohrávala si s ním od začátku? Strávila posledních šest měsíců snahou o to, aby ho úplně zničila a hodila na něj vinu za vlastní šprýmy? Od začátku o ní pochyboval, protože hluboko uvnitř poznal, že je to prolhaná mrcha? Byla nakonec nejkrutější ze všech, když ho přiměla, aby se do ní zamiloval?

Bude vyloučen. O všechno přijde. A jen kvůli ní.

PRVNÍ KAPITOLA

Paříž… o deset let později

Kněžna Sofia de Loria z Iondorry pohlédla na pařížské panorama, zatímco slunce pomalu klesalo přes střechy a kočičí hlavy v ulicích města, o kterém někteří říkají, že je nejromantičtějším v celé Evropě. Neuniklo jí, jaká je to ironie. Dnes večer se seznámí s mužem, s nímž stráví zbytek života. Ne že by s tím měla něco společného romantika. Kdepak, tím úkolem byla pověřena Angelique – praktická a odhodlaná dohazovačka, která byla zaměstnána výhradně pro tento účel.

Pokoje přepychového hotelu v šestém městském obvodu prosycovala umělá vůně jasmínu a Sofia se toužila vrátit do svého paláce v Iondoře. I když se jí místnost laděná do bílých a zlatých tónů líbila, zoufale toužila padnout na měkké polštáře na pohodlné široké posteli a přikrýt se neuvěřitelně silnou přikrývkou.

Už dlouho vykonávala diplomatické povinnosti, které na ni kvůli otcově nepřítomnosti ve veřejném dění doléhaly čím dál častěji, a stále víc zjišťovala, že si nepřeje nic jiného než jet domů.

Odtrhla pohled od působivého výhledu na Lucemburskou zahradu a přešla do obývacího prostoru ohromujícího apartmá. Včerejšek strávila v Praze a dva dny předtím v Istanbulu. Její tělo se v kostýmu na večerní maškarní ples pohybovalo strnule – korzet jí držel rovná záda a zvedal ňadra do hlubokého širokého výstřihu.

Připadala si úplně spoutaná, což pro ni nebylo nic neznámého. Honzík na sukni a široká zlatá vlečka v ní vyvolávaly dojem, že za sebou táhne tíhu celého světa, a neubránila se pomyšlení, že se to k dnešnímu večeru skvěle hodí.

Maškarní ples uspořádaný na oslavu narozenin jedné z členek evropské nijak zvlášť důležité šlechtické rodiny nabízel dokonalou příležitost, jak se seznámit s třemi případnými nápadníky, aniž by přitáhla pozornost světového tisku nebo intriky vyšší společnosti, jejíž příslušníci se zatajeným dechem čekali, za koho se kněžna vdova provdá příště.

Bodlo ji u srdce, když si připomněla, jak ji mezinárodní tisk s oblibou nazývá, až se to téměř stalo součástí jejího titulu. Kněžna vdova Sofia z Iondorry.

Text byl pokaždé doplněn jejími fotografiemi ve smutečních černých šatech, které nosila k uctění památky zesnulého manžela a s nimiž její bledá pleť ostře kontrastovala. Od tragédie, kdy Antoine zemřel, už uplynuly čtyři roky.

Její srdce se sevřelo zármutkem, který za ta léta téměř nepolevil. Jejich svazek nebyl v pravém slova smyslu láskyplný, ale Antoine byl její přítel a důvěrník. Věděl o nemoci jejího otce a pomáhal ji chránit před světem. Podporoval ji během krátkého manželství, kdy si zvykala, že se stane kněžnou mnohem dřív, než kdokoliv očekával.

Chyběla jí jeho tichá podpora a pochopení a znovu se jí zmocnil zvláštní zmatek, který v ní jeho šokující úmrtí při charitativních automobilových závodech vyvolalo. Záznam hromadné srážky šesti aut v Le Mans otřásl mnoha národy, ale jeden z nich úplně zdrtil. Protože o život přišel právě Antoine.

Nemohla si však dovolit zůstávat navždy ve smutku, zvlášť dnes večer. Antoine, víc než kdokoliv jiný, by pochopil, proč se kvůli blahu země potřebuje znovu vdát. Otcova choroba se v posledních několika měsících zhoršila a ať už se jí to líbilo nebo ne, tajná rada měla pravdu. Jestli zprávy o jeho nemoci proniknou na veřejnost, zatímco bude Sofia stále ovdovělou kněžnou, ocitne se budoucnost země ve vážném ohrožení.

V době, kdy zcela nezkušený ministerský předseda musel činit obtížná úsporná opatření, byl monarcha jedinou zárukou a stabilitou, v niž lidé věřili. A oznámení o otcově stavu přežije Iondorra pouze tehdy, bude-li mít naději do budoucna – pohádkovou svatbu předznamenávající další generaci vládnoucí rodiny.

Antoine nemohl za to, že během čtyřletého manželství nepočala. Několikrát to zkusili, ale nakonec si Sofia musela přiznat, že se ani jeden z nich nedokáže přimět ke skutečnému završení manželství. A věděla proč. Jen jednou zažila tak silnou přitažlivost, že to ohrozilo její zdravý rozum, ale s Antoinem to nebylo.

Netrvalo dlouho a její manžel se po potěšení, které mu nemohla nabídnout, začal poohlížet jinde. Choval se velice diskrétně, když tu a tam na několik dní zmizel a vrátil se s nějakým neskutečně drahým dárkem, který jí se sklopenýma očima věnoval.

Nezlobila se na něj, ani se jí to nedotýkalo tak, jak by mělo. Místo toho cítila jen velký smutek, že muž, kterého měla ráda jako přítele a bratra, se ocitl polapený ve stejné kleci jako ona. Ve víru povinností a manželství bez vášně.

A teď stála na počátku dalšího svazku. Není šílené opakovat stejné věci stále dokola a přitom očekávat jiný výsledek?

„Jste připravená?“ ozvala se za ní Angelique.

„Na bleskové námluvy?“ ušklíbla se Sofia. „Ano, jsem,“ odpověděla si na vlastní otázku, ačkoliv celou dobu odmítavě vrtěla hlavou.

Angelique se usmála a její rysy ztratily část obvyklého zarputilého profesionálního výrazu.

„Víte určitě, že to chcete? Pořád to můžete zrušit a najít jiný způsob…“

„Snažíte se přijít o provizi? To není moc moudré.“

Angelique naklonila hlavu na stranu. „Ujišťuji vás, Vaše Jasnosti, že jsem s ohledem na finanční situaci zcela zajištěná. A protože jste požádala o maximální utajení, zůstane taková i moje pověst. Máte na vybranou, Sofie.“

Ale obě věděly, že je to lež. Sofia znovu pohlédla na okno, jako by jím snad mohla uletět jako pták a uniknout před tím, co se má stát. Protože se stále nedokázala vyrovnat s tím, že po dnešním večeru se její život dramaticky změní.

Ano, seznámí se s mužem, kterého si vezme za manžela, ale to nebylo všechno. Připadalo jí, že stojí na kraji prudkého srázu, ale nevidí dolů. A to ji pobuřovalo. Zuřila kvůli tomu, kolik obětí už učinila a kolik jí jich do budoucna ještě čeká. Jenže kněžny nepodléhají záchvatům vzteku. Vdávají se.

„Dobře,“ pronesla Angelique konečně, jako by také vycítila, že není cesty zpět. „Mám vám přednést nějaký motivační projev, Vaše Jasnosti?“

Sofia se při jejím jemném humoru neubránila úsměvu. Měla pocit, že uplynula léta od chvíle, kdy ji něco pobavilo. Opravdu to byla léta.

„Jaký by se vám líbil? Má být ve stylu Statečného srdce, Run the World od Beyoncé nebo něco à la Churchill?“

Sofia se sklesle uchechtla. „Snahy porozumět skotskému přízvuku se raději vzdám. Asi nemáte něco osobního jen pro mě?“ zeptala se a okamžitě svého zraněného tónu zalitovala.

„Mám,“ odpověděla Angelique a upřela na ni vážné oči. „Bude z vás skvělá kněžna. Postaráte se o Iondorru stejně zodpovědně jako každý, kdo seděl na trůnu před vámi. Budete vládnout s láskou, zodpovědností i porozuměním, a tím jí zajistíte dlouhodobé místo mezi nejvýznamnějšími národy světa. A dosáhnete toho po boku muže, který vás bude milovat, ctít a chránit tak, že vám umožní chránit vaši zem. Vy, Vaše Jasnosti, jste silou, se kterou se musí počítat, a přeji vám, abyste našla muže, který je vás hoden. Ti tři nápadníci jsou skvělí kandidáti. Chápou vaše povinnosti i životní roli a jsou ochotni a schopni vás podpořit. Takže už přišla ta pravá chvíle.“

„Jít na ples, kmotřičko vílo?“

„Ne, Sofie,“ namítla Angelique jemně. „Sundat Antoineův prsten.“

Sofia se dotkla snubního prstenu na prsteníčku. Připadalo jí, že nenosit ho je svatokrádež, a přece by to Antoine pochopil. S pocitem, že jí minulost proklouzává mezi prsty, položila jednoduchý zlatý kroužek, který nosila osm let, na noční stolek.

Když Angelique odešla z místnosti, Sofia upřela pohled zpátky na pařížské střechy. Byla vděčná za povzbudivá slova a na chvíli podlehla jejich kouzlu.

Ale pozitivní odhodlání, které jí proudilo žilami, s odchodem Angelique zmizelo. A poprvé za dlouhou dobu odložila statečný výraz a podlehla vyčerpání.

Otcův stav se v posledních několika měsících zhoršil a zesílil nutnost učinit krok, kterému se několik let vyhýbala. Cena za to, aby utajila otcovu chorobu, byla obrovská, a bude ji muset platit znovu a znovu. Protože obyvatelé Iondorry potřebují jistotu.

Představila si své nepatrné evropské knížectví schoulené mezi Francií, Švýcarskem a severní Itálií. Země, kterou měla chránit a vládnout jí, byla jako její dítě. A Sofia se učila být dokonalou kněžnou od svých sedmnácti, kdy ji rodiče tak náhle odvezli z internátní školy.

Potom, jako vždy po chvílích slabosti, se probudila její vnitřní síla, díky níž se vyrovnala i těm nejmocnějším státním představitelům u evropských vyjednávacích stolů. Nebyl čas na sobecké skličující myšlenky. Takové věci odložila už dávno. Stejně jako iluze o svém štěstí trvajícím až navěky.

Ubohá princezničko, posmíval se jí vnitřní hlas, který jí velmi připomínal mladíka, jehož kdysi milovala. Mladíka, kterému musela lhát a potom ho beze slova rozloučení opustit.

Krátce pohlédla na pozvánku se zlatým vystouplým písmem a usmála se, jak ladí k jejím žlutým viktoriánským šatům s korzetem a těžkou krinolínou, které měla právě teď na sobě.

Tak dlouho ji představovali světu jako kněžnu vdovu, až jí začalo připadat, že ztratila sama sebe. Ne že by na tom záleželo. Jediné, co bylo skutečně důležité, byla Iondorra. A tím, že se Sofia zúčastní maškarního plesu, popojde o další krok k trůnu.

Každý z těch tří pečlivě prověřených mužů je dokonale přijatelným kandidátem pro roli jejího manžela. Tady v Paříži najde muže, s nímž stráví zbytek života. A i když si kdysi myslela, že ho už našla, teď na tom nezáleželo. Takové nereálné sny nejsou pro princezny.

Theo Tersi se rozhlédl po rozlehlém pařížském tanečním sále, nadechl se a okamžitě toho zalitoval. Místo uspokojení při představě, co dnešní večer přinese, ucítil pouze nasládlý a neslučitelný pach parfémů mnoha přítomných žen. Nápor na jeho čich ho téměř donutil, aby vycouval z místnosti a tím si tento velmi potřebný tělesný smysl zachránil. Má to snad být znamení, aby od svého záměru upustil?

Ale právě teď pro něj nebylo návratu.

„Fajn, takže jsem tady,“ zabručel vévoda z Gaetenu žijící v exilu.

„Nemusíš se tvářit tak nadšeně,“ utrousil Theo nepřítomně a přitom si stále prohlížel obličeje v sále, aby našel ten jediný, který najít chtěl. Nebo spíš potřeboval. „Snad se proslulý Sebastian Rohan de Luen na tomto velkolepém plese nenudí?“

„Pch.“ Jeho společník si skoro odplivl. „Myslíš si, že jsem tak otupělý?“

„Ne, spíš znuděný. Potřebuješ výzvu.“

„A ty potřebuješ skončit s tímhle šílenstvím, než nás všechny dostaneš do potíží.“

Theo se obrátil a vrhl pohled na svého nejlepšího přítele, jedinou osobu, která mu pomohla, když se mu podruhé zhroutil svět.

Právě vedli obchodní jednání – Theo Sebastianovi nabízel, že bude do jeho hotelů oceněných michelinskou hvězdou a rozesetých po celé zeměkouli dodávat víno ze své vinice –, když mu z nemocnice zatelefonovali, že přijali jeho matku, a sdělili mu diagnózu. Doslova se mu otevřela země pod nohama a Sebastian? Místo aby jednání ukončil, pronajal soukromé letadlo, dopravil Thea do Řecka a začal vínem z Theovy vinice zásobovat své hotely.

To jediné zachránilo Thea a jeho podnik před supy – a hlavně mu to zajistilo dostatečný kapitál, aby zaplatil matčinu zdravotní péči. Bez té dohody by přišel o vinici, o střechu nad hlavou a možná i o matku. A na to Theo nikdy nezapomene. Jejich vztah rychle přerostl z obchodního v bratrský a navzdory tomu, jak začal, toho Theo nikdy nelitoval. Byla to jeho spása.

Během těžkého období se Theo upnul na jednu osobu, kterou z toho všeho mohl vinit, na osobu, která mu lhala, hodila na něj zodpovědnost za své činy a mávnutím ruky mu zničila život. Nebýt jí, dostudoval by – odpromoval by na jedné z nejlepších univerzit, jaké svět nabízel, a zahrnul by matku přepychem. Nehrozilo by mu, že o všechno přijde.

Strach, že skoro ztratí matku, ho změnil, přetvořil jeho DNA. Už nikdy nebude naivním mladíkem jako kdysi. Už nikdy nebude nevinný.

Sofia způsobila v jeho životě obrovskou změnu, která vyústila v matčinu pozdější nemoc. Nepřekvapilo ho, když mu doktor vysvětlil, že si napětí posledních několika let vyžádalo na jejím už tak slabém srdci svou daň. Strach, že po jeho vyloučení ze školy přijde o práci, a strádání následujících let…

Kdyby se neseznámil se Sofií, nepřišel by o příležitost vystoupat výš než on nebo matka mohli očekávat. Jako naivní a pošetilý mladík věřil každé z jejích lží, než se vysmála všem jejich vyznáním lásky a řečem o budoucnosti a Theo konečně zjistil pravdu.

Domníval se, že je jiná než zlomyslní studenti v internátní škole, kterou mu hradil matčin zaměstnavatel, ale jejich krutost byla přinejmenším zjevná. U Sofie to bylo horší, protože svou zradu až do poslední chvíle skrývala a schválně ho nechala obvinit z vlastních lehkovážných činů a následně vyloučit.

Jakou hanbu cítil, když si uvědomil, že o všechno přišel? Jaký vztek mu proudil žilami, když pochopil, že její slova a dotyky byly pouhou hrou znuděné a rozmazlené princezny? Ale s okamžikem, kdy se jeho srdce roztříštilo na tisíc kousků, se nedalo nic srovnávat. Stalo se to v den, kdy si přečetl oznámení o jejích zásnubách. Taková zrada!

Donutil se přestat vzpomínat na minulost, protože přitom ztrácel klid. A to si dnes večer nemohl dovolit.

„Strávil jsem léta přihlížením a čekáním, jestli moje touha po pomstě poleví.“ Ve snaze vymazat vzpomínky na ni vyhledával každou ženu, která byla ochotná s ním jít. Jenže ve srovnání se vzpomínkami mu jejich blonďaté vlasy připadaly fádní a bez života a modré oči působily oproti její zvláštní jedinečné jiskřivé kombinaci inteligence a bezstarostnosti mdle a nevýrazně.

Poslední dva požitkářské roky, kdy se snažil nasytit divokou planoucí touhu po ní, se omezil pouze na brunety, ale přesto selhal… A jeho touha po odplatě rostla.

„Během té doby sis vysloužil pověst naprostého zhýralce,“ pronikl Sebastian do jeho myšlenek.

„Závidíš?“

„Mám k tomu důvod. Jak se mám proboha stát nejproslulejším donchuánem v Evropě, když se ucházíš o stejný titul?“

Theo se neubránil úsměvu.

„Přesto,“ pokračoval Sebastian s vážnějším výrazem, „mé sestře zřejmě nedochází, že tvé srdce nikdy nezíská.“

„Nemám srdce, které bych někomu dal, Sebastiane,“ utrousil, „ale s Marií si promluvím. Doufal jsem, že její pobláznění časem pomine, ale…“

„Vím, že jsi ji k ničemu nepovzbuzoval,“ pronesl Sebastian a přehodil mu paži kolem ramen. „Opravdu. Přesto je velmi…“

Zřejmě nebyl schopný popsat míru Mariina pobláznění, nebo to ani udělat nechtěl, a proto se odmlčel.

„Vysvětlím jí to. Laskavě,“ ujistil ho Theo.

Měl Marii rád, ale i když jejím naivním pokusům získat ho odolával a mnoho novinových titulků hlásalo, že je stejně zpustlý jako její bratr, nenechala se odradit. Jestli se však dnešní večer vyvine, jak má, mohl by to být poslední hřebíček do rakve její touhy.

Sebastiana to zřejmě uklidnilo, protože si upravil masku a obrátil se k davu. Theo následoval jeho příkladu, přijal sklenku proseka a potlačil zaklení. Ačkoliv založil své jmění na vínu, dnes večer by dal království za sklenku whisky.

Díval se na okouzlující páry a propracované kostýmy, z nichž některé působily božsky a jiné až zbytečně přemrštěně, ale nikdy ne směšně. Důvodem byly peníze. Jeho bystrá mysl rychle spočítala, na kolik taková událost vyjde. Za částku vynaloženou za pronájem sálu, personál a předražený, i když ne zrovna nejchutnější alkohol, by vyžilo tisíc podniků celý rok, ale to pravděpodobně rodinu dívky slavící narozeniny ani nenapadlo.

Poté co prvních několik let dospělosti pečlivě zvažoval každé rozhodnutí i jednotlivé nákupy, měl v sobě hluboce zakořeněnou schopnost stanovit cenu téměř čehokoliv. Tím, že ho vyloučili ze školy, snesl hanbu na rodinu, která ve Švýcarsku financovala jeho vzdělání, matka musela odejít ze zaměstnání a nezbylo jim než se vrátit k lidem, kteří je oba od jeho početí odmítali… Od té doby nikdy neztratil hořkou pachuť v ústech, ať už vinné hrozny, které pěstoval, byly jakkoliv sladké.

Jakmile jako mladý vinař pronikl do mezinárodního vinařského průmyslu a všechny – včetně matčiných příbuzných – svým rychlým vzestupem šokoval, další úspěchy na sebe nenechaly dlouho čekat. A ačkoliv ho ostatní neustále kritizovali a tvrdili, že je to jen jednorázový úspěch – jako by ho to nestálo krev, pot a matčiny slzy –, jeho směs odrůd si získala neuvěřitelnou popularitu.

To pobuřovalo vinaře ze staré školy, kteří trousili opovržlivé poznámky, reptali, že ovládl trh, a prohlašovali ho za mladého povýšence.

Jenže Theo se necítil mladý. Zvlášť dnes, když přejížděl zasmušilým pohledem po výstředně oblečeném pařížském davu. Ne. Připadal si spíš přepracovaný.

Nikdo z těch lidí nevěřil v jeho úspěch a Theo jim to teď vracel tím, že ignoroval žádostivé pohledy vrhané jeho směrem. Místo aby mu krásné dámy rozpalovaly krev, jen posilovaly jeho odtažitost. Kdyby měl být upřímný, od svých sedmnácti nepocítil skutečnou vášeň. Touhu? Ano. Vzrušení a přitažlivost? Jistě. Ale vášeň nikdy. A zaníceně si připomněl, že mu to tak vyhovuje. Protože to, co cítil naposledy, předznamenalo zhroucení všech nadějí a snů, které kdy s matkou měli.

Teď, když se měl každou chvíli setkat tváří v tvář se svým démonem, musel si připomenout, že on sám není zrůda. Že není tak krutý jako ona.

Jako by Sebastian vycítil jeho rozhodnutí, obrátil se k němu s tázavě povytaženým obočím.

„Dám jí jednu šanci,“ prohlásil Theo a stočil oči zpátky do tanečního sálu, kde se skrývala jeho kořist. „Jestli se mi za to, co udělala, omluví, odejdu a nenapáchám žádné škody, dokonce ani nevyvolám hádku.“

Ale jestli ne, pak bude Sofia de Loria litovat dne, kdy mu vstoupila do cesty, a konečně na vlastní kůži pocítí následky svých činů.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dlužíš mi to, princezno!.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.