Etika
pro dnešní svět

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Jeho Svatost dalajlama

Etika pro dnešní svět – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Poděkování

Při psaní této knihy mi poskytl neocenitelnou pomoc stejný editorský tým jako v případě mé předchozí knihy Etika pro nové milénium plus jeden či dva další pomocníci. Srdečné díky patří členům mého osobního úřadu, mému dlouholetému překladateli Thupten Jinpovi a bdělým redaktorům Alexandru Normanovi a Georgi Fitz Herbertovi.

Přál bych si z celého srdce, aby následující stránky přispěly, třeba velmi skromným dílem, k soucitnějšímu a pokojnějšímu světu. Svět se samozřejmě nedá změnit přes noc. A už vůbec ho nezmění útlá knížka jako je tato. Změna může nastat jen postupně, díky narůstajícímu uvědomění, a uvědomění zase může přijít jen skrze vzdělání. Pokud čtenář v knize najde cokoli pro sebe užitečného, pak splnila svůj účel. Pokud v ní nic takového nenajde, ať ji bez rozpaků klidně odloží stranou.

Dalajlama

Dharamsala, 2. června 2011

Úvod

Jsem už starý muž. Narodil jsem se v roce 1935 ve vesničce v severovýchodním Tibetu. Z důvodů, které jsem nemohl nijak ovlivnit, jsem strávil většinu svého dospělého života jako uprchlík v Indii, která je již po více než padesát let mým druhým domovem. Občas v žertu říkám, že jsem v Indii nejdéle pobývajícím hostem. Tak jako všichni lidé v mém věku jsem zažil mnoho dramatických událostí, které utvářely dnešní svět. Od konce 60. let jsem také hodně cestoval a měl jsem tu čest potkávat se s lidmi nejrůznějšího původu: nejen s prezidenty, premiéry, králi a královnami nebo představiteli světových náboženství, ale také s mnoha a mnoha obyčejnými lidmi z rozmanitého prostředí.

Když se ohlížím zpět za uplynulými desetiletími, vidím hodně důvodů k radosti. Pokrok lékařské vědy odstranil mnoho donedávna smrtelných chorob. Miliony lidí unikly chudobě a získaly přístup k modernímu vzdělání a lékařské péči. Máme Všeobecnou deklaraci lidských práv a povědomí o významu těchto práv neobyčejně vzrostlo. Díky tomu se ideály svobody a demokracie rozšířily po celém světě a stále roste vědomí společného lidství. Stále více se také uznává důležitost zdravého životního prostředí. V mnoha směrech bylo poslední půl století časem pokroku a změn k lepšímu.

Navzdory obdivuhodným úspěchům v tolika oblastech je však na světě stále mnoho utrpení a lidstvo se potýká s obrovskými potížemi a problémy. Zatímco v bohatších částech světa si lidé užívají životní styl založený na vysoké spotřebě, nespočetné miliony lidí nenaplní ani ty nejzákladnější potřeby. S koncem studené války ustoupila hrozba globální nukleární katastrofy, ale mnozí lidé přesto trpí ničivými následky ozbrojených konfliktů. Na řadě míst se také musejí potýkat s ničením životního prostředí, které ohrožuje jejich zdroje výdělku a často i sám život. Mnozí se musejí vyrovnávat se sociální nerovností, korupcí a nespravedlností.

Tyto problémy zdaleka nejsou omezeny jen na chudé, rozvojové země. I v bohatších státech čelí lidé řadě obtíží, včetně všudypřítomných sociálních rizik, jako je alkoholismus, drogová závislost, domácí násilí, rozpadlé rodiny. Mnozí si dělají starosti o vlastní děti, o jejich vzdělání a o to, v jakém světě jednou budou žít. Musíme si dnes již také připustit možnost, že my lidé svým působením poškozujeme naši planetu v takové míře, že už není cesty zpět, a to vyvolává další strach. Moderní způsob života s sebou přináší stres, úzkost, deprese a stále více také osamělost. A tak, ať už zavítám kamkoli, slyším stížnosti. Dokonce i já sám si občas na něco postěžuji!

Je celkem zřejmé, že na tom, jak si my lidé dnes počínáme, je něco špatně. Ale co to je, co nám vlastně chybí? Ten nejpodstatnější problém, myslím, spočívá v tom, že věnujeme příliš mnoho pozornosti vnějším věcem, hmotným stránkám života, a zanedbáváme etický rozměr a naše vnitřní hodnoty.

Vnitřními hodnotami myslím ty kvality, které všichni oceňujeme u druhých a k nimž také inklinujeme ze samé své přirozenosti. Svou biologickou přirozeností jsme totiž živočichové, kteří přežívají a daří se jim pouze v prostředí zájmu, náklonnosti a vřelosti – jedním slovem, v prostředí soucitu. Podstatou soucitu je touha ulehčit druhým v jejich utrpení a napomáhat jim k dobrému životu. Z tohoto spirituálního principu vycházejí všechny ostatní pozitivní vnitřní hodnoty. U druhých si všichni ceníme vlastností, jako jsou vlídnost, trpělivost, snášenlivost, schopnost odpouštět a velkorysost, a stejně tak se nám protiví, když někdo projevuje opačné vlastnosti – lakotu, zášť, nenávist, nesnášenlivost a úzkoprsost. Budeme-li tedy aktivně rozvíjet pozitivní vnitřní kvality lidského srdce, vycházející z našeho vrozeného sklonu k soucitu, a učit se bojovat proti vlastnostem a sklonům negativním, ocení to nakonec úplně všichni. A první, kdo bude mít z posílení našich vnitřních hodnot prospěch, jsme my sami. Mnohé z potíží, jimž čelíme v dnešním světě, jsou důsledkem zanedbávání vnitřního života, kterého se k vlastní újmě dopouštíme.

Nedávno jsem navštívil východoindický stát Urísa. Chudoba sužující tuto část země, zejména mezi příslušníky původních indických kmenů, vedla v poslední době k povstáním a nepokojům. Setkal jsem se s poslancem zvoleným v tomto státě a o situaci s ním hovořil. Od něj jsem se dozvěděl, že existuje řada zákonných ustanovení a štědře dotovaných vládních projektů zaměřených na ochranu práv místních kmenových obyvatel a poskytování materiální pomoci. Problém je podle poslance v tom, že vinou korupce tyto programy nakonec nepomáhají těm, jimž mají pomáhat. Sobecké zájmy, neschopnost a nezodpovědnost na straně těch, kdo mají tyto programy na starosti, způsobuje, že jsou ve skutečnosti k ničemu.

Tento příklad názorně ukazuje, že dokonce i když systém samotný je nastaven dobře, jeho efektivita závisí na způsobu, jakým je využíván. Jakýkoli systém, soubor pravidel, zákonů a ustanovení, může být nakonec efektivní pouze v závislosti na lidech, kteří jej uvádějí v život. Když je vinou osobních selhání původně dobře nastavený systém zneužíván, lidi nakonec spíš poškozuje, než aby jim prospíval. To platí pro všechny oblasti lidského života, včetně náboženství. Ačkoli náboženství mají potenciál pomáhat lidem žít šťastný a smyslem naplněný život, mohou být zneužita a stát se příčinou konfliktů a rozdělení. Podobně i v ekonomické a finanční oblasti může být systém sám o sobě v pořádku, ale když jsou lidé, kteří jej v praxi tvoří, hnáni sobectvím a hrabivostí a počínají si bezohledně, z dobrého nastavení pravidel nevzchází žádný prospěch. Tak tomu bohužel dnes je v mnoha oblastech lidského konání, dokonce i v profesionálním sportu, kde korupce ohrožuje samotný ideál čestného zápolení.

Mnoho přemýšlivých lidí si tyto problémy uvědomuje a usiluje o to je vyřešit v dané oblasti lidské aktivity. Politici, úředníci, právníci, učitelé, ekologové, aktivisté a mnozí další jsou dnes součástí tohoto úsilí po celém světě. To je velice dobré, musíme si však být vědomi toho, že potíže nikdy nevyřešíme jenom tím, že se zavedou nové zákony a nařízení. Zdroj problémů totiž spočívá v rovině jednotlivce. Když lidé postrádají integritu a morální hodnoty, žádný systém zákonů a nařízení nebude stačit. Pokud lidé upřednostňují materiální stránku věci, pak budou stále přetrvávat nespravedlnost, korupce, nerovnost, nesnášenlivost a hrabivost – vnější manifestace zanedbávání niterných hodnot.

Co se s tím tedy dá dělat? Kde hledat pomoc? Věda, přes všechna dobrodiní, jež přinesla světu, dosud neobjevila řešení pro rozvoj základů osobnostní integrity, těch nejpodstatnějších vnitřních hodnot, které oceňujeme u druhých a které bychom měli rozvíjet i sami v sobě. Měli bychom tedy hledat tyto hodnoty v náboženství, jako to lidé dělali po celá tisíciletí? Náboženství jistě pomáhala milionům lidí v minulosti, pomáhají dnes, a budou nepochybně pomáhat i v budoucnosti. Ale přes veškerý přínos v poskytování etických vodítek a životního smyslu, v dnešním sekulárním světě náboženství samo o sobě základem pro etiku být nemůže. Jedním z důvodů je to, že mnozí lidé se dnes zkrátka k žádnému náboženství nehlásí. Dalším pak je stále větší propojenost lidí a národů v dnešním globalizovaném světě; v multikulturních společnostech dneška by etika založená pouze na jednom konkrétním náboženství platila vždy jen pro některé, nedávala by smysl pro všechny. V minulosti, kdy národy světa žily většinou v izolaci od sebe navzájem – tak jako my Tibeťané jsme si celkem šťastně žili mnoho staletí skryti za hradbou velehor – nebyl žádný problém, když se jednotlivé národy řídily podle svých vlastních nábožensky založených etických systémů. Dnes naproti tomu každá na náboženství založená odpověď na problém zanedbávání vnitřních hodnot postrádá univerzální rozměr, a proto musí být vždy nedostatečná. Co potřebujeme, je takový přístup k etice, který se neobrací k náboženství a může být ve stejné míře přijatelný pro lidi věřící i nevěřící: potřebujeme sekulární etiku.

Může se zdát zvláštní, že něco takového říká někdo, kdo od dětství nosí mnišský hábit. Ale myslím, že v tom žádný rozpor není. Moje víra mi ukládá usilovat o prospěch a dobro všech cítících bytostí. A překračovat hranice vlastní náboženské tradice směrem k těm, kdo vyznávají jinou víru, i k těm, kdo žádné náboženství nemají, je s tím zcela v souladu.

Jsem si jist, že je možné i přínosné hledat nový, sekulární přístup k univerzálně přijatelné etice. Moje přesvědčení vychází z toho, že my všichni, všechny lidské bytosti jsou ve svém nejhlubším základu zaměřeny, disponovány k tomu, co považujeme za dobré. Cokoli děláme, děláme proto, že to podle nás může přinést nějaký prospěch. Zároveň všichni oceňujeme dobrotu a vlídnost druhých. Všichni jsme ze samého svého založení nasměrováni k základním lidským hodnotám lásky a soucitu. Všichni dáváme přednost lásce těch druhých před nenávistí, jejich velkorysosti před sobectvím. A kdo by neupřednostňoval snášenlivost, úctu a odpuštění před omezeností, bezohledností a záští?

Proto jsem pevně přesvědčen, že je možné a uskutečnitelné založit systém podstatných vnitřních hodnot tak, aby na jedné straně nebyly v rozporu s náboženskými systémy a na druhé straně na nich nebyly závislé. Právě o nastínění podoby a cest k praktickému dosahování takovéto nové vize etiky mi jde v této knize. Doufám, že může pomoci při prosazování potřeby etického povědomí a vnitřních hodnot v dnešním věku přepjatého materialismu.

Na začátku musím zdůraznit, že není mým záměrem morální hodnoty komukoli vnucovat. To by ničemu nepomohlo. Pokoušet se ukládat někomu etické principy zvenčí, vnucovat je, jako by to byl nějaký příkaz, nemůže nikdy vést k cíli. Namísto toho bych rád vyzval každého z nás lidí, aby hledal své vlastní porozumění významu vnitřních hodnot. Protože právě tyto hodnoty jsou zdrojem jak eticky harmonického světa, tak i vnitřního pokoje mysli, sebedůvěry a štěstí, které všichni hledáme. Všechna hlavní světová náboženství se svými důrazy na lásku, soucit, trpělivost, snášenlivost a odpuštění zajisté k šíření těchto hodnot přispívají. Ale realita dnešního světa je taková, že zakládat etiku na náboženství zkrátka nedostačuje. Proto nastal čas hledat takový způsob přemýšlení o spiritualitě a etice, který sahá za hranice náboženství.

Část I.

Nová vize sekulární etiky

1. Nové pojetí sekularismu

Vnitřní hodnoty v éře vědeckého poznání

Jsem člověk hluboce zakořeněný v náboženství, ale jsem přesvědčen, že náboženství samo o sobě nemůže vyřešit všechny naše problémy.

Nedávno jsem se zúčastnil ceremonie k otevření nového buddhistického chrámu v Biháru, zvláště hustě osídlené a chudé části severní Indie. Předseda vlády Biháru, můj starý přítel, pronesl velmi hezkou řeč a vyjádřil přání, aby s požehnáním Buddhovým stát Bihár od nynějška prosperoval. Když přišla řada na mě, nadhodil jsem, jen zpola žertem, že kdyby prosperita Biháru závisela jen na Buddhově požehnání, pak by musel vzkvétat už hodně dlouho. Právě v Biháru se koneckonců nacházejí některá z nejposvátnějších míst buddhismu, jako například Bódhgaja, kde historický Buddha dosáhl plného probuzení. Ke skutečné změně je potřeba víc než Buddhových požehnání, jakkoli jsou mocná, a víc než modlitby. Je nutná také aktivita, a ta může být pouze výsledkem úsilí lidí, jako je bihárský premiér a jeho kolegové.

Tím nechci říct, že požehnání a modlitby jsou k ničemu. Naopak, modlitba má z psychologického hlediska nesmírný význam. Musíme ale přijmout to, že její hmatatelné výsledky jsou někdy těžko k mání. Když jde o dosažení určitých konkrétních cílů, pak se modlitba nemůže rovnat například moderní vědě. Když jsem byl před několika lety vážně nemocný, bylo pro mě zajisté zdrojem útěchy, že se za mne mnoho lidí modlí, ale ještě větší útěchu, přiznám se, mi poskytovalo vědomí, že se o mě starají v nemocnici vybavené těmi nejmodernějšími poznatky a přístroji.

S ohledem na stále rostoucí moc člověka nad mnoha stránkami fyzického světa v posledních zhruba dvou stoletích není překvapující, že si dnes mnoho lidí klade otázku, zda je vůbec náboženství k něčemu potřeba. Věci, o kterých se nám v minulosti ani nesnilo – odstranění nemocí, cesty do kosmu, počítače – se díky úspěchům vědy staly realitou. Není tedy divu, že mnozí vkládají své naděje do vědy, a dokonce věří, že vědeckými metodami mohou dosáhnout štěstí.

Dokážu pochopit, že věda do jisté míry podkopala víru v tradičně pojímané náboženství, ale nevidím vůbec žádný důvod, proč by její pokrok měl jakkoli ovlivnit pojem a potřebu vnitřních či spirituálních hodnot. Naopak, důležitost vnitřních hodnot v dnešním věku vědy je větší než kdy dříve.

Aby bylo možné argumentovat pro niterné hodnoty a etický způsob života v éře vědy opravdu přesvědčivě, bylo by nejlepší tak činit pomocí vědeckých pojmů. Zatím ještě není možné vycházet přitom pouze z výsledků vědeckého výzkumu, ale jsem přesvědčen, že se postupem času bude objevovat stále lépe vědecky zdůvodněná obhajoba přínosu vnitřních etických hodnot.

Samozřejmě nejsem vědec, věda v moderním smyslu nikdy nebyla předmětem mého formálního školního vzdělání. Po svém odchodu do exilu jsem se však usilovně snažil tento nedostatek napravit. Více než třicet let již pořádám pravidelná setkání s badateli a odborníky v různých oborech vědeckého poznání, včetně fyziky, astrofyziky, biologie, psychologie a zvláště v poslední době také neurovědy, oboru studujícího nervovou soustavu.

Kontemplativní tradice ve všech náboženstvích kladou velký důraz na vnitřní svět zkušenosti a vědomí, proto jsem při diskusích s vědci vždy vznášel otázku po vědeckém porozumění takovým skutečnostem, jako jsou myšlenky, emoce a subjektivní zkušenosti.

Považuji za velice pozitivní, že věda, a zvláště neurověda, stále více věnuje pozornost těmto otázkám, které tak dlouho zanedbávala. Mám radost z nedávných objevů v této oblasti, z posunu, který učinila metodologie daných věd, kdy se tradičně pojímaný vědecký princip objektivity jako nezávislé třetí osoby, pohlížející na věci zvenčí, rozšiřuje a začíná se zabývat světem subjektivní zkušenosti. Příkladem tohoto vývoje je práce, kterou v oboru neurofenomenologie vykonal můj nedávno zesnulý přítel Francisco Varela.

Vždy mě velice zajímala otázka, jakou vědeckou bázi najít pro porozumění tomu, jak působí kontemplativní praxe a cílevědomá kultivace vlastností, jako jsou soucit, laskavost, pozornost a klidná mysl. Vždy se mi zdálo, že pokud by věda mohla dokázat, že takový pokrok je jak proveditelný, tak i člověku prospěšný, mohla by se kontemplace a rozvíjení vnitřních hodnot stát i předmětem obecné školní výuky.

Naštěstí dnes již existují dostatečně rozsáhlé a solidní výzkumy v evoluční biologii, neurovědě a dalších vědeckých oborech, které dokazují, že i z toho nejpřísnějšího vědeckého hlediska jsou nesobecký život a zájem o druhé nejen v našem vlastním zájmu, ale v jistém smyslu jsou dané i samotnou naší biologickou výbavou. Tyto poznatky, spolu s reflexí naší osobní zkušenosti i prostou logickou úvahou, mohou podle mého soudu poskytnout silné zdůvodnění, proč je prospěšné pečovat o rozvíjení základních lidských hodnot nezávisle na principech jakéhokoli náboženství a víry. Jsem tomu velmi rád.

Jak rozumět sekularismu

Takové jsou tedy základy toho, co nazývám „sekulární etikou“. Jsem si dobře vědom, že pro některé lidi, zvláště pro mé křesťanské a muslimské bratry a sestry, může být moje chápání pojmu „sekulární“ těžko přijatelné. Pro někoho už samotné toto slovo evokuje odpor, nebo dokonce otevřené nepřátelství vůči náboženství. Mohou si myslet, že tím, že používám právě toto slovo, obhajuji úplné vyloučení náboženství ze systému etiky, nebo dokonce ze všech sfér veřejného života. Tak tomu ale není. Ve svém porozumění slovu „sekulární“ jsem se inspiroval tím, jak je tento pojem běžně používán v Indii.

Moderní Indie má světskou ústavu a zakládá si na tom, že je to sekulární stát. V Indii slovo „sekulární“ nevyjadřuje nepřátelský vztah k náboženství nebo k věřícím lidem, naopak zahrnuje úctu a respekt vůči všem náboženstvím. Je také spojeno s přijímajícím a nestranným postojem vůči lidem bez náboženského vyznání.

Takovéto porozumění slovu „sekulární“, které v sobě spojuje vzájemnou toleranci a respekt ke všem náboženským vyznáním, ale i k těm, kdo žádnou víru nevyznávají, vychází ze specifického historického a kulturního dědictví Indie. Myslím, že podobně i západní chápání pojmu vychází zase z kontextu evropských dějin. Nejsem historik, a zajisté ani odborník na téma sekularismu, ale řekl bych, že s rychlým rozvojem vědy došlo v Evropě k posunu k větší racionalitě. A tato racionalita, mezi jiným, zahrnovala i odmítnutí všeho, co bylo považováno za přežitky pověrečné minulosti. Pro mnohé radikální myslitele od osvícenství do dnešních dnů racionalistický postoj znamenal odmítnutí náboženské víry. Dobrým příkladem tohoto protináboženského postoje je velká francouzská revoluce, která vyjádřila mnohé z nových idejí evropského osvícenství. Odmítnutí náboženství samozřejmě mělo i výrazný sociální aspekt. Náboženství bylo považováno za konzervativní, svázané tradicemi, těsně spojené se starým režimem a jeho selháními. Právě kvůli tomuto historickému dědictví mnoho vlivných myslitelů a reformátorů západního světa po víc než dvě stě let nahlíželo na náboženství ne jako na cestu k osvobození člověka, ale jako na překážku na cestě pokroku. Marxismus, jedna z nejmocnějších sekulárních ideologií 20. století, dokonce náboženství považoval za „opium lidstva“. S tragickými důsledky, když komunistické režimy násilně potlačovaly náboženskou víru v mnoha částech světa.

Řekl bych, že právě vlivem těchto dějinných kořenů je na Západě myšlenka sekularismu často považovaná za nepřátelskou vůči náboženství. Sekularismus a náboženství vystupují jako dvě protikladné a vzájemně neslučitelné pozice, mezi vyznavači obou směrů panuje značná podezíravost a nepřátelství.

Nemyslím si, že náboženství je překážka na cestě k rozvoji člověka, ale na druhé straně rozumím tomu, z čeho některé protináboženské postoje v daném historickém kontextu vycházejí. Historie nás učí nepříjemnou pravdu, že všechny náboženské instituce a přívrženci všech náboženství se v určité fázi dějin podíleli na vykořisťování druhých. Náboženství bylo využíváno jako prostředek k agresi a útlaku. To platí dokonce i pro buddhismus s jeho naukou o nenásilí.

Když jsou tedy negativní postoje vůči náboženství, ať již v západních zemích nebo kdekoli jinde, motivovány usilováním o spravedlnost, zaslouží si úctu. Dá se dokonce říct, že ti, kdo poukazují na pokrytectví přívrženců některých náboženství pošlapávajících etické principy, které sami proklamují, a kdo bojují proti bezpráví páchanému náboženskými institucemi a jejich představiteli, těmto náboženským tradicím ve skutečnosti pomáhají. U takové kritiky je ale důležité rozlišit, jestli se vztahuje k danému náboženství jako takovému, nebo k institucím tohoto náboženství, což jsou dvě různé věci. Podle mne není pojem sociální spravedlnost v žádném případě v protikladu k základům náboženství, protože v jádru všech velkých náboženských tradic světa je záměr rozvíjet ty nejlepší lidské kvality a podporovat hodnoty, jako jsou vlídnost, soucit, odpuštění, trpělivost a celistvá lidská osobnost.

Sekularismus v Indii

Pro mne tedy slovo „sekulární“ nezní nijak hrozivě. Na mysli mi tanou zakladatelé indické sekulární ústavy, jako byli dr. Bhímráo Rámdží Ambédkar a dr. Rádžéndra Prasád, jehož mi bylo ctí poznat i osobně. Když prosazovali světské založení státu, nebylo to proto, aby vykořenili náboženství, ale aby formálně uznali a vyjádřili náboženskou rozmanitost indické společnosti. Mahátma Gándhí, inspirátor ústavy, byl sám hluboce věřící člověk. Do svých pravidelných každodenních modlitebních setkání zahrnoval čtení textů a zpěv písní ze všech významnějších náboženských tradic země. Jeho příkladu následují veřejné ceremonie v Indii až do dneška.

Gándhího náboženská tolerance přitom není v Indii ničím novým. Její kořeny jsou prastaré, sahají více než dva tisíce let zpátky. Tak například sloup z doby vlády krále Ašóky, z 3. století před naším letopočtem, obsahuje nápis vyzývající k tomu „ctít náboženství těch druhých, protože kdo tak činí, prospívá tím jak sám sobě, tak i druhému“. Literatura psaná v sanskrtu nám umožňuje nahlédnout do světa klasické kultury, která byla tolerantní a intelektuálně bohatá. V Indii se o mnohých filozofických pozicích a názorech živě diskutuje po dlouhá staletí. Dlouhou a úctyhodnou minulost tu mají dokonce i názory, které dosti připomínají moderní materialismus a ateismus. Stoupenci filozofické školy jménem čárváka odmítali jak představu boha, tak i existenci duše nebo posmrtný život. Jejich kritici sice učení školy čárváka napadali jako nihilistické, ale její radikální materialismus byl brán vážně jako filozofické stanovisko a zakladatel školy byl označován jako rši (mudrc, zřec). Zastánci učení školy čárváka se dokonce těšili uznání ze strany některých indických panovníků, mnohdy vynikajících tolerancí k jiným náboženským vyznáním. Příkladem může být mughalský vládce Akbar, muslim, který ale byl otevřený dialogu s hinduisty, křesťany a lidmi dalších vyznání.

Před nějakým časem jsem vedl zajímavý rozhovor na toto téma s bývalým indickým vicepremiérem Lálem Krišnou Adváním. Byl toho názoru, že dávná indická tradice tolerance, rozmanitosti a dialogu je důvodem, proč se zemi daří zůstávat sekulární demokracií. Jsem přesvědčen, že má pravdu. Dnes tvoří většinu obyvatel Indie hinduisté, ale v zemi jsou silně zastoupena i jiná náboženství. V Indii žije druhá největší muslimská populace na světě – což si mnozí na Západě příliš neuvědomují – a jsou tu také mnohamilionové menšiny sikhů a křesťanů, stejně jako menší, ale rovněž významné komunity džinistů, buddhistů, zoroastriánů a židů. Národnostních a náboženských menšin je v Indii tolik, že je skoro není možné vyjmenovat. V zemi se navíc dnes mluví několika stovkami různých jazyků. V této ohromující lidské rozmanitosti není ničím neobvyklým vidět hinduistický chrám a muslimský minaret stát bok po boku v téže ulici. Ve většině vesnic je zastoupeno víc než jen jedno náboženství.

Nedávno jsem se setkal s vědcem z Rumunska, který v rámci svého badatelského projektu navštívil mnoho indických vesnic. Popisoval mi s překvapením, jak v převážně muslimské vesnici v severoindickém Rádžasthánu nenarazil u místních hinduistů na strach a nejistotu, přestože zde žijí pouze tři hinduistické rodiny. Myslím, že jeho překvapení bylo dáno tím, jakým způsobem západní média referují o vztazích mezi jednotlivými náboženskými skupinami v Indii. Zajisté, mezi nimi dochází k některým závažným a smutným násilným událostem, ale bylo by chybou je zevšeobecňovat pro celý subkontinent. I přes tyto tragické incidenty zůstává indická společnost, přes svou nesmírnou vnitřní rozmanitost, z převážné většiny mírumilovná a harmonická. Je nepochybné, že náboženské učení o ahimsá, nenásilí, zde zapustilo kořeny a bylo přijato jako základní princip pokojného soužití zastánci všech věr. To je obdivuhodný výsledek a mnohé země světa by si z něj měly vzít ponaučení.

Tolerance v éře globalizace

Někdy o sobě říkám, že jsem moderní posel starobylého indického myšlení. Dvě nejdůležitější myšlenky, které s sebou přináším, kamkoli se vydám, pocházejí z pokladnice dávné indické moudrosti: zásada nenásilí a harmonického soužití mezi náboženstvími. Jsem samozřejmě Tibeťan, ale v jistém smyslu se pokládám i za syna Indie. Klasická díla indické tradice byla od dětství součástí mého vzdělání. Už od šesti let, kdy začala má mnišská studia, byla většina textů, které jsem četl a učil se nazpaměť, dílem indických buddhistických mistrů. Mnozí z nich působili na starobylé univerzitě ve středoindické Nálandě. A už od dospívání byla také základem mé tělesné výživy indická strava – rýže a čočka dál.

Jsem proto opravdu rád, že mohu šířit a propagovat indické pojetí sekularismu, které, jak věřím, může být velkým přínosem pro celé lidstvo. V dnešním globalizovaném a navzájem propojeném světě je něčím zcela samozřejmým, že vedle sebe žijí lidé rozličných světonázorů, náboženského vyznání a barvy pleti. Vždy si to na svých cestách znovu uvědomuji, zejména v zemích Západu. Pro nemalou část dnešních lidí platí, že jejich soused, kolega v práci nebo zaměstnavatel mluví jiným jazykem, stravuje se jinak, je stoupencem jiného náboženství.

Je proto velice důležité, abychom se naučili spolupracovat jedni s druhými v duchu vzájemné úcty a přijetí. Zatímco pro některé je život v kosmopolitním prostředí zdrojem radosti z objevování bohatství odlišných kultur, jiným blízké soužití s lidmi, kteří nesdílejí jejich kulturu a jazyk, přináší spíš nesnáze. Může to vést ke zmatku, strachu, podezřívavosti, dokonce i k otevřenému nepřátelství a ke vzniku ideologií založených na rasové, národnostní a náboženské diskriminaci. Když se rozhlédneme po dnešním světě, sociální napětí bohužel není ničím výjimečným. Ekonomická migrace bude zřejmě nadále přispívat k tomu, že těchto obtíží bude přibývat.

V takovémto světě je životně důležité nalézt životaschopný a všeobecně srozumitelný přístup k etice, vnitřním hodnotám a osobní integritě člověka. Takový přístup, který dokáže překročit náboženské, kulturní i rasové hranice a oslovovat na té nejzákladnější, obecně lidské rovině. Hledání takového životaschopného a všeobecně sdělného přístupu je základem toho, co nazývám projektem sekulární etiky.

Na samém začátku našeho hledání musím přiznat, že se setkávám s názory, které zpochybňují možnost oddělit tímto způsobem etiku od náboženství. Přicházejí s nimi někdy ti, kdo jinak s mým výkladem sekularismu podle indického vzoru celkem sympatizují. Je pro ně jako pro vyznavače některého z teistických náboženství natolik těžké smířit se s oddělením těchto dvou skutečností, že už mi bylo vícekrát doporučeno, abych ve veřejných proslovech na téma etiky raději slovo „sekulární“ vůbec nepoužíval. Někteří lidé jsou upřímně přesvědčeni o tom, že oddělovat etiku od náboženství je zásadní omyl, a připisují tomuto pochybení závažné sociální a morální problémy moderní společnosti, od rozpadu rodin přes potraty a sexuální promiskuitu až k alkoholismu a drogám. Všechna tato zla podle nich vycházejí z toho, že lidé ztratili základ, díky němuž je možné rozvíjet vnitřní hodnoty. A takový základ podle nich může dát jen náboženství. Pro někoho, jehož víra je těsně spojena se zásadami etiky, je těžké představit si jedno bez druhého. Pro ty, kdo věří, že pravda se neobejde bez Boha, je pouze Bůh tím, kdo může etiku učinit skutečně závaznou. Bez Boha jako záruky existuje v nejlepším případě pouze relativní pravda, takže co je pravdivé pro jednoho, není pravdivé pro druhého. Pak už ovšem není možné rozlišit správné a nesprávné, dobro od zla, ani potlačovat sobecké a destruktivní sklony a rozvíjet vnitřní hodnoty.

Takový pohled naprosto respektuji, ale nesouhlasím s ním. Nemyslím si, že etika vyžaduje základ v náboženství a víře. Naopak, jsem pevně přesvědčen o tom, že etika může být zcela přirozenou a racionální reakcí na potřeby našeho společného lidství.

Náboženství a etika

Ačkoli náboženství není hlavním tématem této knihy, v zájmu lepšího porozumění a vzájemného pochopení mezi těmi, kdo se hlásí k nějakému náboženství, a těmi, kdo nikoli, bude myslím užitečné podívat se trochu blíž na vztah mezi náboženstvím a etikou.

Po mnoho tisíciletí bylo náboženství v samém srdci lidské civilizace. Není vůbec divu, že zájem o druhé a základní vnitřní hodnoty, které z tohoto zájmu vycházejí, jako je laskavost, čestnost, trpělivost a odpuštění, po dlouhou dobu nacházely výraz v náboženských pojmech. Ve všech velkých světových tradicích víry, teistických i neteistických, byly tyto hodnoty spolu se sebeovládáním a velkodušností oslavovány jako klíč ke smysluplnému a hodnotnému životu. Opravdu na tom není nic překvapivého. Je-li hlavním cílem náboženství starost o věci lidského ducha, pak rozvíjení těchto vnitřních hodnot, které přinášejí tak bohatý prospěch našemu duchovnímu životu stejně jako těm okolo, musí být jedním ze základních prvků náboženské praxe.

Věroučné systémy, na základě nichž světová náboženství rozvíjejí a prosazují vnitřní hodnoty, se dají obecně rozdělit do dvou kategorií.

Na jedné straně jsou teistická náboženství, například hinduismus, sikhismus, zoroastrismus, judaismus, křesťanství a islám. V těchto náboženských tradicích je etika založena na představě Boha jako stvořitele a absolutního základu všeho, co existuje. Z teistické perspektivy je celý vesmír částí Božího stvoření a plánu, takže samotný základ veškerenstva je posvátný. A protože Bůh je nekonečná láska či nekonečné slitování, milovat Boha a sloužit mu zahrnuje i lásku k ostatním bytostem. Rovněž představa posledního soudu po smrti, rozšířená v mnoha teistických náboženstvích, napomáhá k tomu žít zde na zemi zodpovědně a uměřeně. Pokud je bráno se vší vážností, podřízení se Bohu může výrazným způsobem omezit lidskou sebestřednost a položit základy pro pevný etický postoj, a dokonce pro altruismus.

Na druhé straně máme neteistická náboženství jako buddhismus, džinismus nebo starobylou indickou školu sánkhja, která víru v božského stvořitele neznají. Její místo zaujímá ústřední princip kauzality, vesmír v tomto pojetí nemá počátek. Neteistická náboženství nezakládají vnitřní hodnoty a etický život na postavě stvořitele, ale na myšlence karmy. Slovo karma v sanskrtu znamená jednoduše „čin“. Když tedy mluvíme o naší karmě, máme na mysli veškeré záměrně vykonané činy, ať již tělesné úkony, slova nebo myšlenky, a mluvíme-li o plodech naší karmy, máme na mysli důsledky těchto činů. Učení o karmě vychází z uvědomění si principu kauzality jako zákona přírody. Každý záměrný čin, slovo nebo myšlenka mají potenciálně nekonečný řetěz následků. Ve spojení s ideou reinkarnace a následných životů je tu opět velmi silný základ pro etiku a rozvíjení vnitřních hodnot. Tak například důležitá buddhistická nauka o soucitu, jejíž součástí je i hluboký, empatický vztah ke všem bytostem, zahrnuje i představu, že každá z bytostí byla v některém ze svých nesčetných předchozích životů matkou dané bytosti.

Všechna náboženství tedy do jisté míry zakládají kultivaci vnitřních hodnot a etické uvědomění na metafyzickém (to znamená empiricky nedokazatelném) porozumění světu a posmrtnému životu. A jako je nauka o posledním soudu základem etického učení mnoha teistických náboženství, v těch neteistických touž roli sehrává nauka o karmě a budoucích životech.

V rámci náboženství, teistických stejně jako neteistických, mají tyto představy nesmírný význam, protože nejsou pouze fundamentem pro rozhodnutí vést etický život, ale i pro samotnou spásu či osvobození. Úsilí o eticky vedený život a konečné spirituální cíle jsou pro věřící jednotlivých náboženství neoddělitelně propojeny.

Nepatřím k těm, kdo jsou přesvědčeni, že lidstvo se v dohledné budoucnosti zcela obejde bez náboženství. Naopak, víra je podle mě mocnou silou schopnou dobra a může být nesmírně prospěšná. Tím, že nabízí takové porozumění lidskému životu, které přesahuje omezenou fyzickou existenci, dává náboženství naději a sílu těm, kdo se potýkají s vážnými obtížemi. O významu a přínosu velkých náboženských tradic světa pojednává moje předchozí kniha Cesta k opravdovému spříznění náboženských tradic (Toward a True Kinship of Faiths). Navzdory veškerým přínosům jednotlivých náboženství – vytváření společenství mezi lidmi, poskytování útěchy a orientace stejně jako příkladu dobrého života, který se lidé mohou pokoušet napodobovat – si však nemyslím, že jsou pro spirituální život něčím nezbytným.

Co to však znamená pro náš úkol nalézt základ pro etiku a rozvíjení vnitřních hodnot? Co nám zbývá v dnešním vědeckém světě, v němž náboženství ztratilo pro mnoho lidí význam? Jak najít účinnou motivaci pro etiku, aniž bychom se museli vracet k tradičním věroukám?

Jsem přesvědčen, že člověk se sice obejde bez náboženství, ale ne bez vnitřních hodnot. Moje argumentace pro nezávislost etiky na náboženství je ve skutečnosti velice prostá. Spiritualita, jak jí rozumím, má dvě dimenze. První z nich, základní spirituální zdraví, konkrétně vnitřní mentální síla a vyrovnanost, není závislá na náboženství, ale vychází z naší vrozené lidské povahy coby bytostí s přirozeným sklonem k soucitu, laskavosti a starosti o druhé. Druhou dimenzí je spiritualita daná nábožensky, získaná výchovou a kulturou a spojená s určitým typem vyznání a praxe. Rozdíl mezi oběma se dá přirovnat k rozdílu mezi vodou a čajem. Etika a vnitřní hodnoty bez náboženského zaměření jsou jako voda, kterou potřebujeme každý den proto, abychom přežili a zůstali zdraví. Etika a hodnoty založené nábožensky spíš připomínají čaj. Čaj, který pijeme, se skládá z naprosté většiny z vody, přesto ale obsahuje i jiné složky – čajové lístky, koření, možná cukr nebo dokonce, přinejmenším v Tibetu, sůl – a tohle všechno mu dává výživnou hodnotu a působí, že ho chceme pít každý den. Ať už je však čaj připraven jakýmkoli způsobem, jeho základní ingrediencí je vždy voda. Bez čaje můžeme žít, ne však bez vody. Stejně tak se rodíme nezávislí na náboženství, ale nikoli na potřebě soucitu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Etika pro dnešní svět.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.