Zvierací záchranári
Poranený sokol

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.fragment.sk

www.albatrosmedia.sk

Michal Belšán

Zvierací záchranári – Poranený sokol – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Barči a všetkým priateľom,

pretože láska a priateľstvo

sú najväčším bohatstvom

Letná nedeľa

Slnko svietilo pomedzi listy stromov a ako sa tak vánok pohrával s vetvami, záblesky svetla tancovali a poskakovali po zemi. Bolo počuť bzučanie hmyzu a spev vtákov. Oblohu pokrývali mraky podobné kôpkam nadýchanej vaty. „Ferkoooo!“ nieslo sa volanie v parku, no odpovedalo mu len zaštekanie psa odniekiaľ spoza kríka. Dievča si dalo ruky v bok, ešte raz sa nahnevane rozhliadlo po okolí a potom rázne vykročilo k vyšším stromom.

Pod jedným z nich ležal Ferko so zavretými očami. No nespal. Premýšľal. Myšlienky sa mu preháňali hlavou, ale väčšina z nich zase rýchlo zmizla do prázdna.

Myslel na všetko a zároveň na nič, užíval si hrejivé slnečné lúče.

„Ferkoooo!“

Bleskurýchlo sa posadil a nastražil uši. Potom skĺzol zrakom na hodinky, vyskočil a rozbehol sa smerom za hlasom.

Dievča nazlostene stálo uprostred parku a každému muselo byť na prvý pohľad jasné, že osoba menom Ferko bude mať veľký problém. Chlapec zvažoval, či má bežať a ukázať tým, že sa ponáhľa, alebo sa skôr vliecť s previnilo sklonenou hlavou. Ďalšie naštvané zavolanie však rýchlo vyriešilo jeho váhanie a nohy sa mu samy dali do behu. Keď sa vyrútil spoza krovia, dievčina si prekrížila ruky cez prsia. Dobehol k nej na vzdialenosť päť krokov, zastal a pohľadom blúdil po tráve.

„To mi vysvetli, prečo si chcel hodinky, keď aj tak všade chodíš neskoro!“

Chlapec sa ukradomky pozrel dievčine do tváre, ale namiesto hnevu tam našiel už len pobavenie. Zaškľabil sa a pokrčil plecami: „Neviem, segra. Zabudol som.“

„No jasné, ako vždy. Tak poď, mama urobila na obed karbonátky.“

Natiahla ruku k Ferkovi, ktorému sa okamžite rozžiarili oči. Chytil sestru za ruku a obaja vyrazili k panelákom. Keď vychádzali z parku, ozvalo sa Ferkovo zvýsknutie: „Jupí, karbonátky!“

Ferko tlačil do seba už tretiu karbonátku. S mamičkou a sestrou sedeli za kuchynským stolom a pochutnávali si na nedeľnom obede. Karbonátky miloval. Koniec koncov, bolo len málo jedál, nad ktorými by ohrnul nos. Ibaže karbonátky mal zo všetkého najradšej. Dychtivo sa pozrel na maminu a zaprosíkal: „Môžem si vziať ešte jednu kyshorku?“

Mama chvíľku zamračene váhala, potom sa usmiala a prikývla: „Vezmi si, Ferko.“

Keď si napichol na vidličku kyslú uhorku, sestra sa uškrnula: „No jasné, si vo vývine, len sa natlač.“

Fero na ňu vyplazil jazyk, ale obaja sa doťahovali len naoko a mamička sa nad nimi iba pousmiala. Po obede si ešte všetci dali marhuľový kompót a mamina s Terkou, ako sa Ferkova sestra volala, sa potom pustili do pečenia závinu. Ferko sa stiahol do svojej izby, lebo hrozilo, že mu prischne strúhanie jabĺk.

V izbe si sadol za stolík a vzal si neveľký výkres. Najprv naň podľa pravítka starostlivo narysoval okienko a veľmi opatrne doň nakreslil postavičku. Skladala sa prevažne z kruhov a čiar a najvýraznejšia bola dvojica obrovských očí hore v najmenšom kruhu, ktorý predstavoval hlavu. Nad očami bola nakreslená veľká kráľovská koruna s tromi hrotmi. Ferko si chvíľu prezeral svoj výtvor, potom vzal gumu, jednu čiaru vygumoval a prekreslil ju tak, aby bola ohnutá. Do rohu výkresu, najviac vzdialeného od tela, nakreslil ďalší malý kruh. Potom pod okienko s kresbou veľkými písmenami napísal:

KING GODLIM

Ešte chvíľu si prezeral svoj výtvor a na čele sa mu pritom objavilo zopár vrások. Poškriabal sa vo vlasoch a zahryzol si do spodnej pery. Vzal svoj výkres a zamieril k dverám. Opatrne vykĺzol na chodbu a načúval. Z kuchyne sa z času na čas ozvalo cinknutie, klepnutie alebo tlmený rozhovor maminy s Terkou. Ferko po špičkách došiel k dverám na druhej strane chodby, znovu zastal, načúval a potom dvere čo najopatrnejšie otvoril.

Terkina izba bola o trochu väčšia než tá jeho a bolo v nej aj viac nábytku. V rohu sa vynímal veľký rysovací stôl s pravítkami na mechanickom ramene, ktoré Fera odmalička fascinovalo, lebo rameno sa vďaka pružinám samo vracalo do vopred nastavenej polohy. Niekoľko sekúnd obdivne sledoval stôl, no potom od neho konečne odtrhol zrak a po špičkách zamieril k stene, pri ktorej stála posteľ a masívna polica s knihami. V jednej polici bola zastrčená škatuľa, ktorú Ferko opatrne vytiahol a začal v nej niečo hľadať. Bola tam kopa rôznofarebných tlačených kartičiek. Na jednej strane každej z nich sa skvel veľký modrý nápis MAGIC s ďalšími oveľa menšími písmenami a na druhej strane boli postavičky, rôzne tvary alebo len farebné haky-baky v obdĺžnikovom rámčeku, takmer rovnakom, aký nakreslil on. Pod rámčekom neraz boli aj ďalšie značky a nápisy. Ferko sa náhlivo prehŕňal v kartičkách, až našiel tú správnu. Rýchlo ju vybral, opatrne schoval do vrecka a škatuľu zasunul späť do poličky. S búšiacim srdcom načúval pri dverách, či nezačuje blížiace sa kroky. Na chodbe našťastie nikto nebol. Rýchlo vykĺzol z Terkinej izby a čo najtichšie prebehol do svojej.

Len čo zavrel dvere, zhlboka si vydýchol, znovu sa usadil za stolík a vytiahol z vrecka kartičku. Starostlivo ju študoval a porovnával s vlastným výtvorom. Nakoniec namrzene vygumoval časť nápisu a prepísal ho na:

KING GOBLIN.

Teraz bol spokojný. Chvíľku sa kochal svojím dielom, potom vytiahol zásuvku na stolíku a vybral škatuľku voskoviek. Lenže kým začne vyfarbovať, musí vrátiť vypožičanú kartičku. Povzdychol si, opäť strčil kartičku do vrecka a vydal sa k dverám do sestrinej izby.

Ohnivý kašeľ

Bola polovica júna a ostávalo ešte posledných štrnásť dní školy. Na žiakoch bolo vidieť radosť z blížiacich sa prázdnin a na učiteľoch vlastne tiež. Ferko sedel v lavici, listoval v zošite a myslel na zajtrajšok. Bol o čosi vyšší než ostatní chlapci, ale trochu sa hrbil, takže nakoniec nijako nevyčnieval nad spolužiakmi. Mal gaštanovohnedé vlasy a mohol na ne útočiť hrebeňom, koľko chcel, stále sa neposedne kučeravili do všetkých smerov. Okolo nosa mal zopár drobných pieh, ktoré mali na slnku tendenciu zväčšovať sa, a keď nad niečím hlboko premýšľal alebo sa veľmi snažil, zvraštilo sa mu čelo rovnako ako mamine.

Dnes bol pondelok a ten jednoducho musí nejako prežiť. Zajtra ho Terka zoberie do klubu stolových hier. Klubové utorky Ferka úplne nadchli. Zdalo sa mu, že na svete je nespočetné množstvo hier, a len čo si obľúbil jednu, už sa vynorila nová, ešte lepšia než tá predchádzajúca. V niektorých hrách boli karty s obrázkami robotov a ľudských bojovníkov s veľkými puškami a anténkami na helmách, iné sa hrali na kartónovej či plastovej rozkladacej doske a podľa toho, aké čísla padli hráčovi na kockách, posúval po namaľovanej ceste figúrky orlov, elfov a trpaslíkov. V hrách boli aj draky a vlkolaci, obri a kúzelníci a v jednej dokonca príšera s kopou chápadiel a dvoma krídlami, ktoré vyzerali ako krídla netopiera. Pravda, tú poslednú hru Ferko veľmi nechápal, bolo v nej len málo pohybujúcich sa vecí a, naopak, hrozne veľa počítania a dohadovania sa jedného hráča s ostatnými. Avšak to dohadovanie a vôbec rozprávanie sa o hrách mal Ferko v klube najradšej.

Zavrel zošit a s povzdychom nad vlečúcim sa pondelkom vstal. Prešiel k oknu a chvíľu pozoroval, čo sa vonku deje. Pred školou sa rozprestieral trávnik s niekoľkými nízkymi stromčekmi, po chodníku šla skupinka ľudí a na oblohe poletovali vtáky. Vopchal si ruku do vrecka a vytiahol farebnú kartičku. Skutočne sa snažil, aby bola čo najkrajšia, ale tlačeným kartám sa veľmi nepodobala. Pri vyfarbovaní trochu vybočil z obrysov, takže postava na obrázku vyzerala, akoby niekam bežala.

„Ahoj, čo to máš?“ zaznelo mu za chrbtom. Ferko sa obrátil a usmial sa. Bol to Rišo – trochu zavalitý chlapec s kolísavou chôdzou a ťažkopádnymi pohybmi. Svetlé vlasy mal ostrihané na ježka. Fero ho obdivoval pre jeho úžasnú schopnosť kývať pravým uchom. Rišo ho neustále nabádal, nech sa naučí kývať ľavým uchom, aby mohli stáť vedľa seba a kývať ušami na obe strany, lenže naučiť sa kývať uchom nebolo pre Ferka vôbec ľahké. Navyše Richard nedokázal vysvetliť, ako sa to naučil. „Jednoducho som to zrazu vedel, no,“ bolo jediné, čo mohol Ferovi poradiť. Na Rišovi bolo skvelé ešte aj to, že stopercentne mal niekde vo vrecku za hrsť cukríkov, o ktoré sa veľmi rád podelil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zvierací záchranári – Poranený sokol.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.