Copyright © Fang Fang

Fotografie v knihe © Pavel Dvořák

Fotografia na obálke © AFP

(represented by Gaëlle FRICONNEAU)

© Vydavateľstvo RAK, 2021

Vydanie prvé

www.vydavatelstvorak.sk

ISBN 978-80-85501-80-3

Tvorba ebooku

www.eknihyhned.cz

O knihe

» Táto kniha vychádza viac ako rok po prepuknutí pandémie. Kým autorka Fang Fang dokumentuje jej začiatky, knihou sa vinie aj druhá príbehová línia. Rozpráva, ako som so svojou ženou prežíval rok pandémie v Šanghaji. Tento príbeh sa pokúsim rozpovedať fotkami, ktoré som urobil počas roku 2020. S hlavným textom knihy síce na prvý pohľad nesúvisí, dokumentuje však skúsenosti s koronavírusom v najbohatšom čínskom meste, Šanghaji.

Wuhan, toto mesto

Do Číny som prišiel prvýkrát v roku 2009 a od roku 2012 žijem trvalo v Šanghaji, kde som sa aj oženil. Keďže mám čínsku rodinu, mám aj čínske povinnosti. Medzi tie základné patrí aj spoločne s rodinou osláviť čínske sviatky.

Wuhan je mesto na rieke. Vybudovali ho v povodí Dlhej rieky, najväčšej rieky v Číne. Mohli by sme ho však nazvať aj mestom na jazerách. Je totiž hlavným mestom provincie Hubei, teda provincie tisícich jazier. Okolo Wuhanu je toľko jazier, že pripomínajú perly či nefritové kamienky, ktorých štrngot sa za veterných dní šíri okolím. Starousadlíci veria, že počujú zvuk ozývajúcich sa riek a jazier.

Keď sa obzrieme do minulosti, Wuhan bol mestom štátu Chu [1]. Územie Wuhanu ľudia dodnes volajú Ríšou Chu. Wuhančania na štát Chu spomínajú s hlbokou úctou. Ľudia zo štátu Chu boli bojovníci a romantickí bohémi, čo Wuhančanom imponuje. Samozrejme, ľudia z Wuhanu v sebe nesú genetické dedičstvo ľudí štátu Chu a aj preto sú hrdí, že kedysi patrili pod ich ríšu.

Wuhan je veľkomestom, ktoré sa radí medzi najslávnejšie a najvýznamnejšie mestá Číny. Drží sa v tesnom závese za šiestimi najslávnejšími mestami Číny – Pekingom, Nanjingom, Xi’anom, Šanghajom [2], Tianjinom a Kantonom. Prvé tri spomínané mestá boli hlavnými mestami, teda zároveň hlavnými kultúrnymi centrami krajiny, ďalšie tri sa vďaka svojej geografickej polohe na brehu mora stali významnými ekonomickými centrami. Wuhan nebol hlavným mestom a nie je ani prímorský. Nachádza sa síce v strede toku Dlhej rieky [3], ale nie je pohraničným mestom a ani jeho susedné provincie neležia na hraniciach krajiny. Proti týmto šiestim velikánom tak zvádza nerovný boj.

Napriek tomu je Wuhan centrom celej Číny. Dopravná sieť ho spája s mestami na všetkých svetových stranách Číny, tieto dopravné spojnice sa rozliezajú po našej veľkej sliepke [4] ako tisíce lúčov. Keby sme ich prekreslili na papier, vyzerali by ako nekonečné lúče vyžarujúce zo slnka. Wuhan je práve týmto slnkom.

Z toho, že Wuhan je najväčším dopravným uzlom Číny, mu plynie množstvo výhod. Ak ľudia opustia Wuhan, takmer nikdy im nebýva smutno za domovom. Pretože ich domov nikdy nie je príliš ďaleko bez ohľadu na to, kam sa vydali, najmä v tomto čase, keď sa dá v priebehu štyroch hodín vďaka trase vysokorýchlostných vlakov [5] a nových diaľnic dostať do väčšiny miest na všetkých svetových stranách. Zájsť si autom na výlet nie je pre ľudí z Wuhanu vôbec problém, na mnohé miesta sa dokážu dopraviť na otočku aj v priebehu jedného dňa. To je zrejme najväčšia výhoda Wuhanu, ktorý je nielen centrom Číny, ale aj hlavným dopravným uzlom deviatich provincií.

Kedysi sa Wuhanu (špeciálne jeho mestskej časti Hankou) hovorilo „Chicago východu“. Toto americké veľkomesto vraj Wuhan pripomínal svojím ruchom a vyspelosťou, ale časom o túto povesť prišiel. Aj keď sa ju Wuhančania snažili znovu oživiť, nestretli sa s pochopením a toto prirovnanie sa takmer úplne vytratilo. Ja som Chicago nikdy nenavštívila, a tak neviem, v čom sú si tieto mestá podobné.

A tak sme sa na čínsky nový rok vrátili aj s manželkou späť do Šanghaja, keďže Vianoce sme trávili na Slovensku. Prišli sme pár dní pred samotnými oslavami a netušili sme, že to budú posledné dni, keď Šanghaj a vlastne aj celá Čína a celý svet fungovali ešte úplne normálne. Rušný Šanghaj o pár dní čakal začiatok globálnej pandémie.

Keby bol Wuhan perlou, Dlhá rieka by bola šnúrou, na ktorej táto perla visí. V centre mesta sa pod úpätím Korytnačích hôr do Dlhej rieky vlieva jej najväčší vodný prítok, rieka Han. Tieto dva veľtoky delia Wuhan na tri odlišné mestské časti: Hankou, Wuchang, Hanyang. Presne v strede medzi nimi sa nachádza prienik týchto dvoch riek. Možno aj z tohto dôvodu Wuhančania nemajú vôbec orientačný zmysel. Ak sa ich niekto spýta na cestu, vedia povedať iba: choďte hore alebo dolu, nahor či nadol, a myslia tým pozdĺž toku rieky alebo proti nemu. Ak ukážu smer cesty prstom, vždy myslia pozdĺž toku wuhanských riek.

Každá z týchto troch mestských častí má svoj vlastný charakter. Hankou je obchodná časť mesta, Wuchang je centrum kultúry a Hanyang je industriálnym centrom.

Najživšia a najveľkolepejšia z týchto troch častí je časť Hankou. Nachádzajú sa tu všetky najslávnejšie časti Wuhanu ako ulica Jianghan, Most Liudu aj najslávnejšia ulica Hanzheng. Kedysi, ak chceli ľudia z Wuchangu alebo Hanyangu spraviť rodinné nákupy, museli sa loďou alebo autom prepraviť na druhú stranu do Hankou. Dnes sa to zmenilo – zvyšné dve časti svojím rozvojom Hankou rýchlo dobiehajú. V ľuďoch však napriek tomu zostala predstava, že veci z Hankou sú vždy lepšie a lacnejšie ako vo zvyšných častiach Wuhanu. Preto sem radi chodia nakupovať.

Oproti živému Hankou býval Wuchang na juh od rieky relatívne opustený. Jeho najväčšou výhodou bolo množstvo kvalitných škôl a vedeckých pracovísk. Aj moja alma mater s bohatou históriou a krásnym prostredím, Wuhanská univerzita, sa nachádza práve vo Wuchangu. Už roky patrí medzi najprestížnejšie a najkvalitnejšie univerzity v krajine. Vďaka trhovému rozvoju a strategickému plánovaniu sú dnes vo Wuchangu populárne nákupné centrá na každom rohu a jeho opustenosť je minulosťou.

Hanyang bolo odjakživa industriálne centrum Wuhanu a dodnes je ako mladší brat dvoch už dospelých štvrtí Wuchang a Hankou. Je uväznený medzi tokmi Dlhej rieky a rieky Han, preto býva často veľmi tichý a pokojný. Preslávila ho zbrojnica, ktorú tu postavili na začiatku storočia. Každý, kto bol kedysi vojakom, používal výzbroj vyrobenú v Hanyangu. Vďaka týmto výrobkom sa Hanyang dostal do povedomia ľudí. Posledné roky sa vo Wuhane rozrastá chemický priemysel, ktorého centrum je tiež v Hanyangu.

Neviem, odkedy sú tieto tri časti Wuhanu takto výrazne odlišné, hádam už od čias, keď tu vládol Zhang Zhidong [6]. S plynutím času prešli všetky tri časti výraznou modernizáciou, napriek tomu však medzi nimi tieto rozdiely pretrvávajú, hoci tok času ich neustále zmenšuje.

Veľmi málo miest má takú unikátnu prírodnú scenériu ako Wuhan: kam oko dohliadne, vidno zarovnaný terén nížin povodia Dlhej rieky a rieky Han, zlievajúcich sa v strede mesta, ktorý dokresľuje množstvo nižších pohorí, vyčnievajúcich ako figúrky na šachovnici. Prírodu v tomto modernom meste dopĺňajú všadeprítomné trblietavé jazerá. Miesia sa tu hory, rieky, jazerá, škriekajúce čajky, vŕby a priehrady, ale aj vysoké mrakodrapy, visuté mosty, týčiace sa pagody a žiariace reklamné bilbordy. Príroda darovala Wuhanu unikátne podmienky. Stačí, aby bola výstavba dobre plánovaná, a Wuhan sa ľahko zaradí medzi najkrajšie mestá sveta.

Podobne ako v ďalších významných svetových metropolách aj vo Wuhane sa stretáva obchod, priemysel a veda. Má za sebou životné peripetie, dejiny poznačené preliatou krvou, zažil koloniálnu hanbu aj ťarchu vojny proti Japonsku, stavebný ošiaľ aj tragickú Kultúrnu revolúciu, má hrdinov i prostitútky, prehýba sa pod záplavou áut a v noci nespí, má drahé hotely a reštaurácie, nikdy neutíchajúce trhoviská, zelené stromy a červeň kvetov, ale aj veľké znečistenie a smog. Nájde sa tu ticho, mier aj krása a žijú tu nielen zbohatlíci, ale tiež ľudia na pokraji chudoby. Tak ako všetky moderné aglomerácie aj Wuhan prekypuje životom a vyrovná sa svetovým metropolám svojimi prednosťami, ako aj nevýhodami.

1 Chu bol samostatný štát z obdobia dynastie Zhou, ktorého počiatky siahajú do začiatku 8. storočia pred n. l., keď sa vládcovia Chu vyhlásili za rovnocenných kráľov s kráľmi dynastie Zhou. Hoci bol Chu pôvodne bezvýznamným štátom na juh od ríše Zhou, sériou administratívnych reforiem sa počas Obdobia jari a jesene stal úspešným expanzívnym štátom a významným mocenským centrom. Zahŕňal väčšinu súčasných provincií Hubei a Hunan spolu s časťami mesta Chongqing, provincií Guizhou, Henan, Anhui, Jiangxi, Jiangsu, Zhejiang a aj Šanghaja. Štát Chu zanikol, keď dynastia Qin v roku 221 pred n. l. zjednotila Čínu.

2 Pri názve miest Peking (Beijing), Šanghaj (Shanghai) a Kanton (Guangzhu) som použil slovenský prepis namiesto medzinárodného prepisu Pinyin, pretože ide o zaužívané slovenské názvy. Ďalšie miesta sú Nanjing – Nanking, Xi’an – Si’an.

3 Názov celej rieky poznáme aj pod názvom Changjiang (Čchang-ťiang). Úsek rieky, pretekajúci stredozemnou Čínou aj provinciou Hubei, má tiež názov Yangzijiang (Jang-c‘-ťiang, rieka Jang-c‘). Názov Yangzijiang (Jang-c‘-ťiang, rieka Jang-c‘) neoznačuje celý tok Dlhej rieky, ale iba jeho vnútrozemskú časť.

4 Územie Číny pripomína telo sliepky, preto Číňania niekedy prezývajú Čínu aj Veľká sliepka.

5 Čína má dnes viac ako 30 000 kilometrov tratí rýchlovlakov. Vo Wuhane je najväčší dopravný uzol celej ich vnútrozemskej siete. Jazdia rýchlosťou 250 až 350 km/h. Na linke Peking-Šanghaj (ako na jedinej) jazdí vlak rýchlosťou vyššou ako 400 km/h a chodí približne každých 5 až 10 minút. Kým prvé trate a súpravy postavila Čína v kooperácii s inými krajinami, najnovšie sú postavené na čínskych technológiách a vyrábajú sa iba v Číne.

6 Zhang Zhidong (1837 – 1909) bol politik z obdobia vlády dynastie Qing.

Vírus je spoločný nepriateľ
všetkých ľudí

Po prepuknutí správ o záhadnom víruse vo Wuhane a o tom, že sa možno šíri už celou Čínou, sa väčšina čínskych miest začala rýchlo uzatvárať. Zatvoril sa aj Šanghaj.
Na nákup do našej tržnice som sa už nedostal.

Keď som začala písať svoj prvý príspevok na sociálnej sieti Weibo [7], nikdy by mi nenapadlo, že ich nakoniec napíšem šesťdesiat. A už vôbec by mi neprišlo na um, že desiatky miliónov ľudí budú každý večer čakať na ich zverejnenie. Naozaj mi písalo veľké množstvo ľudí, ktorí si vraj každý večer najprv prečítali, čo som napísala, aby mohli pokojne zaspať. Taktiež by som si nepomyslela, že sa tieto internetové príspevky môžu stať knihou, ktorá navyše vyjde v zahraničí.

Zhodou okolností bol deň, keď som dopísala svoj šesťdesiaty príspevok, zároveň tým dňom, keď vláda oznámila, že ôsmeho apríla otvorí mesto.

Wuhan bol v izolácii sedemdesiatšesť dní. Ôsmeho augusta, keď otvorili mesto, som prvýkrát začala riešiť vydanie knihy v zahraničí.

Všetko sa to dialo ako vo sne. Ako by to mal Boh vopred všetko naplánované.

* * *

Dvadsiateho januára pán Zhong Nanshan zo skupiny odborníkov, ktorých vyslala centrálna vláda [8] do Wuhanu na inšpekciu, vyhlásil, že dochádza k prenosu vírusu z človeka na človeka a štrnásť lekárov je už nakazených. Môj šok rýchlo vystriedal hnev. Veď nám doteraz vraveli úplný opak. Vláda neustále opakovala, že k prenosu z človeka na človeka nedochádza a vírus majú pod kontrolou. Medzi ľuďmi sa začali šíriť klebety, že sa opäť šíri SARS.

Keď som sa dozvedela, že choroba má dvojtýždňovú inkubačnú lehotu, začala som si v hlave premietať, s kým všetkým som sa stretla a či som sa nemohla nakaziť. Bohužiaľ som v tom období bola trikrát v nemocnici navštíviť kamaráta, pričom iba raz som na sebe mala rúško a dvakrát som bola nechránená. Okrem toho som pred siedmym januárom bola u kamaráta na hostine, ako aj na rodinnej oslave. Šestnásteho januára bol u mňa inštalatér nainštalovať a otestovať nový kotol. Devätnásteho prišla na návštevu dcéra staršieho brata aj s rodinou zo zahraničia a pozvali nás aj s mladším bratom k sebe na večeru. Našťastie sa vtedy už správy o novej vlne epidémie SARS šírili veľmi rýchlo, a tak som si vzala rúško.

Nezvyknem sa v takom krátkom čase zúčastniť toľkých spoločenských stretnutí, ale bolo práve obdobie Sviatkov jari [9] a oslavoval sa Nový rok. Naozaj som si teda nebola istá, či som sa nenakazila. Snažila som sa presvedčiť samu seba, že som zdravá, a počítala som každý deň, ktorý chýbal do konca inkubačnej lehoty. Popritom som však neustále upadala do hlbokého smútku.

Dvadsiateho druhého januára, teda deň predtým, ako prikázali uzavrieť mesto, sa moja dcéra vracala z dovolenky v Japonsku. O jedenástej večer som ju išla vyzdvihnúť. Na ulici už bolo podstatne menej áut aj ľudí. Na letisku mali všetci rúška a ponurú náladu, bolo vidieť, že sú vystresovaní. Povedomý zvuk veselého smiechu a radosti, ktorý poznáme z letísk, tu chýbal. Bol to deň, ktorého sa ľudia vo Wuhane báli najviac. Predtým, ako som vyšla z domu, som napísala jednému kamarátovi: „Mám pocit, že je to ticho pred búrkou.“ Lietadlo meškalo a s dcérou sme sa stretli neskoro po jedenástej večer.

Týždeň predtým bola na večeri so svojím otcom – mojím bývalým manželom. Ten mi pred pár dňami volal, že má nález na pľúcach. Srdce mi začalo prudko biť. Ak sa nakazil koronavírusom, je možné, že sa nakazila aj moja dcéra. Hneď ako prišla, som jej to zvestovala a rozhodli sme sa, že ju odveziem domov, aby sa izolovala. Minimálne týždeň zostane doma a nikam nepôjde. Nový rok oslávime každá osamote. Ďalší deň som jej odniesla ešte nejaké jedlo, pretože bola týždeň na dovolenke a nemala doma nič. Obe sme mali rúška, ale nemala chuť porozprávať mi o zážitkoch z dovolenky tak ako obvykle. Takmer sme sa nerozprávali. Podobne ako celý Wuhan sme boli plné nervozity a strachu.

Potom, ako som dcéru odviezla k nej domov, išla som na pumpu natankovať. Domov som prišla okolo jednej ráno. Hneď som zapla počítač a našla som správy o tom, že celé mesto nasledujúci deň uzatvoria. Už sa o tom síce hovorilo, ale nechcelo sa mi veriť, že by izolovali také veľké mesto ako Wuhan. A predsa. Zároveň som si uvedomila, aká tu musí byť vážna situácia, keď vydali takýto príkaz.

Ďalší deň som si išla kúpiť jedlo a rúška. Ulice boli úplne pusté. Ešte nikdy neboli rozľahlé priestranstvá Wuhanu takto vyľudnené. Prázdnota mesta sa rozliala aj do môjho srdca, bolo mi smutno. Bol to pocit, aký som doteraz ešte nikdy nezažila. Bola som si neistá osudom mesta a nevedela som, či nie som ja alebo moja rodina nakazená. Netušila som, čo nás čaká. Bola som nervózna a vystrašená.

Aj nasledujúce dva dni som išla do mesta zháňať rúška. Na ulici som videla osamelých zamestnancov správy mesta, ako upratovali ulice. Hoci vonku neboli takmer žiadni ľudia a ulice teda boli čisté, oni trpezlivo zametali. Tento výjav ma neuveriteľne upokojil.

Keď sa nad tým spätne zamýšľam, vyčítam si, že som informáciám, ktoré sa začali objavovať už tridsiateho prvého decembra, viac ako dvadsať dní neprikladala žiadnu váhu. V roku 2003 sme predsa zažili epidémiu SARS a mali sme skúsenosti. Veľmi veľa ľudí si kladie otázku prečo. Prečo?

Samozrejme, je za tým aj naša vlastná neobozretnosť a objektívne dôvody. No existuje ešte jeden veľký dôvod: príliš sme dôverovali vláde. Verili sme, že vláda provincie Hubei by takú obrovskú, život ohrozujúcu vec nebrala na ľahkú váhu, dôverovali sme jej, že ochráni životy desiatky miliónov ľudí. Dúfali sme, že vláda bude rázna, ale zároveň pragmatická, že bude mať zdravý úsudok a schopnosť objektívne zhodnotiť situáciu. Aj v jednej z diskusných skupín na platforme Wechat [10] som napísala: „Neverím, že by zakrývali niečo také obrovské, takú odvahu nemajú.“ Lenže podľa toho, ako celá situácia prerástla až do súčasných rozmerov, už vieme, že príčina tragédie bola práve tam.

Keďže vtedy mali prednosť pozitívne správy [11], úrady sa snažili ľuďom zakázať hovoriť pravdu, nechceli, aby verejnosť poznala reálny stav, a ľudia sa dostali na vedľajšiu koľaj. Uškodili tak sebe aj celej spoločnosti (viacerí z vlády provincie Hubei už boli odvolaní, stále je však niekoľko zodpovedných ľudí na svojich postoch), kvôli nim bol Wuhan uzavretý sedemdesiatšesť dní, čo zasiahlo životy toľkých ľudí na toľkých miestach. Verím, že nájdu všetkých vinníkov.

* * *

Po troch dňoch naplnených strachom, ktoré Wuhančania od dvadsiateho januára zažívali, prijali príkaz na uzatvorenie mesta pozitívne. Izolácia mesta, v ktorom býva viac ako desať miliónov ľudí, bola precedensom, aký sme ešte nikdy nezažili. Spraviť takéto závažné rozhodnutie v takom krátkom čase nemohlo byť jednoduché. Uzavretie mesta malo tvrdé následky na životy všetkých.

Aby vláda mesta zastavila šírenie nákazy, odhodlala sa a mesto rýchlo zavrela. Wuhan má viac ako tisícročnú históriu, ale toto si nepamätá. Bolo to správne rozhodnutie, aj keď pár dní meškalo.

Tri dni pred a dva dni po uzavretí mesta bolo päť najhroznejších dní v živote Wuhančanov. Počas týchto dní sa nákaza rýchlo šírila mestom a vláda sa zdala byť úplne bezmocná.

Okolo dvadsiateho piateho sa ľudia postupne začali upokojovať. Podľa správ v médiách sa už vládne špičky krajiny začali intenzívne zaujímať o situáciu v meste. Zo Šanghaja taktiež prišla na pomoc prvá vlna zdravotníkov. Tieto informácie nás upokojili. Všetci vedeli, že keď sa o situáciu začne zaujímať centrálna vláda, problém budú riešiť s absolútnou prioritou a vyriešia ho za každú cenu. Od toho dňa sa Wuhančania už nebáli. V ten deň som začala písať svoje zápisky.

Nasledujúce obdobie však bolo najsmutnejšie a najtragickejšie: počas Nového roka počet nakazených raketovo vyletel a zdravotníctvo provincie pod návalom pacientov úplne skolabovalo. Dni, ktoré mali byť pôvodne plné radosti a novoročných osláv, sa premenili na dni, keď sa celá krajina združila ako jedna rodina a s napätím sledovala aktuálnu situáciu. Počas týchto chladných dní sa mesto naplnilo ľuďmi, ktorí sa domáhali lekárskej pomoci alebo liekov. Po uzavretí mesta prestala fungovať mestská hromadná doprava, a keďže väčšina ľudí vo Wuhane nemá auto, prepravovali sa medzi nemocnicami pešo. Muselo to byť nevýslovne ťažké. Internet zahltili videá ľudí, ktorí prosili o pomoc a záchranu, ako aj ľudí, ktorí čakali celú noc v rade pred nemocnicou na voľné lôžka, či videá zdravotníkov kolabujúcich od únavy. Všade bolo toľko ľudí, ktorí prosili o pomoc, ale boli bezmocní. Išlo o najhoršie dni. Ja som vtedy iba písala. Písala a písala, akoby som sa chcela vypísať z bolesti, ktorú som prežívala.

Šanghajské metro býva veľmi rušné a plné ľudí.
Také prázdne, ako bolo po prepuknutí poplachu, som ho veru ešte nikdy nevidel. Nezavreli ho. Metro stále fungovalo, vlak chodil každých päť minút ako obyčajne, ale nikde nebolo ani nohy.

Utrpenie vo Wuhane začalo ustupovať po tom, ako odvolali vedúcich predstaviteľov mesta a provincie, postavili modulárnu nemocnicu a na pomoc prišli zdravotníci z devätnástich provincií Číny. Nový spôsob izolácie ľudí pomohol upokojiť chaotickú situáciu v meste. Pacientov rozdelili do štyroch skupín: v kritickom stave, s potvrdenou nákazou, s podozrením na nákazu a tých, ktorí sa s nakazenými dostali do priameho kontaktu. Pacientov v kritickom stave posielali do určených nemocníc na liečbu, ďalších s potvrdenou nákazou hospitalizovali v modulárnych nemocniciach, pacientov s podozrením na nákazu izolovali v hoteloch a ľudí, ktorí sa dostali s nakazenými do priameho kontaktu, oddelili na rôznych miestach, či už v hoteloch, školách, alebo na štadiónoch a podobne. Tieto nariadenia veľmi rýchlo priniesli pozitívne výsledky. Liečba pacientov s ľahkým priebehom ochorenia postupovala rýchlo, ak boli včas hospitalizovaní. Zmena v meste bola každý deň viac a viac viditeľná. Táto zmena sa dá vycítiť aj z mojich zápiskov.

Desať miliónov ľudí si muselo svoje životné potreby na začiatku izolácie riešiť samostatne. Rozbehlo sa nakupovanie cez internet alebo neskôr spoločné nakupovanie vďaka diskusným skupinám. Postupne vláda zorganizovala všetkých vládnych zamestnancov na pomoc priamo do sídlisk a komunít. Usilovne a trpezlivo uspokojovali rôzne požiadavky a potreby desiatky miliónov ľudí, za čo im patrí obrovská vďaka a pochvala. Určite bolo veľmi namáhavé starať sa o nás celých 76 dní. Jednotlivé nariadenia, spôsoby liečby a izolácie, ktoré vláda zaviedla, sa ukázali ako efektívne a úspešné.

Keď som dopísala šesťdesiaty článok, situácia vo Wuhane už bola úplne iná. Ôsmeho apríla sa Wuhan po sedemdesiatich šiestich dňoch úplne otvoril. Bol to deň, na ktorý pravdepodobne nikdy nezabudneme, mnohým sa tlačili do očí slzy.

Nečakala som však, že po upokojení situácie vo Wuhane sa vírus začne šíriť v Amerike a Európe. Niečo také malé, neviditeľné rýchlo položilo na kolená celý svet. Vírus napadol Východ aj Západ a všetkým priniesol do života neznesiteľné katastrofy.

Vlády sa začali navzájom obviňovať a odmietali brať ohľad na to, že každá krajina má svoje vlastné problémy. Čína nebrala na začiatku situáciu dostatočne vážne a Západ zasa odmietal dôverovať Číne a jej skúsenostiam s úspešnou prevenciou šírenia. To všetko spôsobilo utrpenie nespočetného množstva obyčajných ľudí, rozbité rodiny a spoločnosť v ruinách.

Jeden západný novinár sa ma spýtal: „V čom by sa mala Čína z tejto situácie poučiť?“ Odpovedala som mu: „Epidémia sa nešíri len v Číne, ale na celom svete. Koronavírus neudelil lekciu len Číne, ale celému svetu, uštedril lekciu ľudstvu. Ukázal nám, že by sme nemali byť takí arogantní, hrdí a považovať sa za pánov sveta, pretože nikdy nevieme, kedy príde jedna malá drobnosť, ktorá spôsobí katastrofu celému ľudstvu. Niečo také malé ako napríklad vírus.“

Vírus je nepriateľ všetkých ľudí. A treba sa z neho poučiť. Ľudia by sa mali spojiť, len tak dokážeme nakoniec vytrvať a vyhrať.

* * *

Chcela by som sa poďakovať štyrom priateľom lekárom, ktorí ma počas môjho písania neustále zásobovali informáciami a lekárskymi poznatkami.

Ďakujem mojim trom bratom za ich pomoc a láskavosť, taktiež celej mojej rodine za neustálu podporu. Keď jeden z mojich bratov videl, ako na mňa začali ľudia útočiť, povedal mi, že sa nemusím báť, celá rodina za mnou stojí. Ďakujem aj dcére môjho brata za to, že mi neustále posielala aktuálne informácie. Povzbudivé slová mojej rodiny mi boli neustálou podporou.

Ďakujem svojim bývalým spolužiakom z vysokej a strednej školy. Aj oni ma podporovali a veľmi sa mi usilovali pomáhať. Neustále mi posielali nové informácie, a keď som bola v úzkych, vždy ma povzbudzovali. Ďakujem kolegom a susedom, ktorí mi pomáhali riešiť životné potreby, keď som sa venovala písaniu.

Nakoniec sa chcem poďakovať prekladateľovi Michaelovi Berrymu, ktorý ma oslovil s nápadom vydať moje zápisky ako knihu a zároveň sa postaral o to, že vyšla tak rýchlo.

Táto kniha je venovaná Wuhanu. A taktiež ju venujem všetkým tým, ktorí prišli Wuhanu na pomoc. Svoj autorský honorár venujem ľuďom, ktorí pomáhali znovu vzkriesiť Wuhan.

Fang Fang

13. 4. 2020

7 Weibo je jedna z najpopulárnejších sociálnych sietí v Číne, podobná našej sociálnej sieti Twitter, ale dnes sa už v mnohom odlišuje. Okrem iného sa z nej stala platforma na písanie osobných blogov, keďže rozsah článkov nie je tak prísne obmedzený ako na Twitteri. Sociálne siete, ktoré poznáme u nás (Facebook, Twitter, Instagram, Youtube), sú v Číne blokované a nedá sa na ne dostať. Čína však má svoje vlastné alternatívy. Kým mnohé z nich na počiatku vznikli ako kópie západných sietí, väčšina z nich sa plne prispôsobila miestnemu trhu a kultúre. Vyvinuli sa tak úplne nové, unikátne platformy a dnes sa aj mnohé západné siete inšpirujú tými čínskymi. Pre väčšinu ľudí u nás existuje len jeden internet. V realite však existuje „internetov“ viac – ten náš, čínsky a novo vznikajúci indický. Každý z nich má svoje špecifiká a nie vždy sú navzájom prepojené. Aj keď je toto vysvetlenie veľmi zjednodušené, podstatu vecí vystihuje celkom presne a bežne sa používa.

8 Centrálna vláda je vláda krajiny sídliaca v Pekingu. Čína je administratívne rozdelená na dvadsaťtri provincií (vrátane Taiwanu), päť autonómnych regiónov, štyri mestá pod samostatnou správou a dve špeciálne administratívne zóny. Čína považuje Taiwan za jednu zo svojich provincií. Jednotlivé provincie majú provinčné a mestské vlády. Provinčné vlády sú relatívne autonómne a sociálny, ako aj zdravotný systém sa v jednotlivých mestách a provinciách odlišuje. Provincia Hubei má 58,5 milióna obyvateľov. Fang Fang sa v rámci celej knihy vyjadruje k trom vládnucim úradom. Centrálnej vláde v Pekingu, ktorú vníma pozitívne a vo väčšine prípadov víta, keď sa centrálna vláda o situáciu začne zaujímať. Ďalej spomína vládu provincie Hubei a vládu mesta Wuhan, ktoré je hlavným mestom provincie Hubei. Tieto vlády väčšinou hodnotí negatívne a vyčíta im mnohé zlyhania. V priebehu knihy je potrebné medzi nimi rozlišovať. Podrobnejšie pozri v Úvode prekladateľa.

9 Sviatky jari sa začínajú oslavami čínskeho nového roka a trvajú šestnásť dní, končia sa Sviatkom lampiónov. Začiatok sviatkov jari, čiže prvý deň nového roka, bol 24. január 2020.

10 Wechat je sociálna sieť s funkciou diskusných skupín, ktoré môžu mať až 500 členov. Je podobná napríklad našej aplikácii Whatsapp, má však oveľa väčšie množstvo funkcií. Najlepšie by sa dala opísať ako aplikácia, ktorá obsahuje všetky funkcie Whatsappu, Facebooku, Messengeru, Amazonu, Paypal a ďalších.

11 Bolo to obdobie, keď prebiehali každoročné veľké zasadania provinčných vlád. V tom čase býva prísnejšia cenzúra a sú zakázané všetky negatívne správy. Autorka sa tomu venuje podrobne na iných miestach v knihe.

Na konci sme v tom vždy všetci spoločne

Úvod prekladateľa

Čínsky nový rok je obdobie, keď ľudia radi cestujú. Šanghaj je jednou z najhlavnejších turistických destinácií pre Číňanov z celej krajiny. Tentoraz však turistické miesta zívali prázdnotou.

Keď sa v januári 2020 objavili prvé správy o záhadnom zápale pľúc a možnom šírení vírusu vo Wuhane, nebolo to pre mňa len niečo, čo sa deje vo vzdialenej Číne. Čína je totiž mojím domovom už takmer desať rokov. Na konci januára, približne týždeň pred prvými správami o novom víruse, sme sa práve s manželkou vrátili do Šanghaja, aby sme spoločne s jej rodinou oslávili najväčšie čínske sviatky. Deň pred čínskym novým rokom však vláda vydala oznam, aby ľudia nikam nechodili. Nebol to zákaz vychádzania ani žiadny lockdown. Len výzva, aby sme si dávali pozor. Nikto totiž netušil, aká vážna situácia naozaj je. A tak sme všetky rodinné oslavy, podobne ako milióny ďalších ľudí v celej krajine, zrušili.

Sviatky čínskeho nového roka sú najväčšie sviatky roka, dali by sa prirovnať k našim Vianociam. Všetci si nakúpia vopred a počas sviatkov je zavreté. Do školy ani do práce sa nechodí. Odporučiť ľuďom, aby zostali doma a nikam nechodili, tak nebolo ťažké a ani ekonomicky náročné. Predpokladal som však, že keď nastane čas návratu do práce, opatrenia zrušia. Neveril som, že by vírus mohol byť taký nebezpečný, aby Čína musela zostať naďalej zavretá.

Nuž, mýlil som sa.

* * *

Živím sa ako tlmočník z čínštiny a sprievodca vlastných zájazdov po Číne. Pracovne som závislý od ľudí, ktorí prichádzajú do Číny. V marci a apríli už bolo jasné, že koronavírus sa nikam nechystá a situácia je naozaj vážna. Kým Číne sa podarilo šírenie vírusu zastaviť, vo zvyšku sveta sa začal nekontrolovateľne šíriť ďalej. Čína preto kompletne uzavrela hranice. A mne padli všetky pracovné plány.

Mojou druhou pracovnou náplňou je vydávanie kníh v rodinnom Vydavateľstve Rak. Držím sa zásady, že podnikateľ by si mal vyskúšať prácu na každej pozícii svojej firmy. Keď mi sčista-jasna prišla ponuka na preklad knižky Denník z Wuhanu od spisovateľky Fang Fang, zdalo sa mi to ako znamenie. Ja som donedávna len tlmočil, ale netušil som, čo všetko obnáša preklad knihy. Nielenže si budem môcť vyskúšať, aké je to preložiť knihu, zároveň je kniha Denník z Wuhanu o situácii, ktorou sme si prechádzali aj my. A tak sa moje pracovné plány znova začali formovať.

* * *

Denník z Wuhanu nie je román. Nie sú to ani poviedky. Sú to denníkové zápisky staršej pani, ktorá z ničoho nič zostala zavretá tri mesiace v úzkych priestoroch vlastného bytu so svojím starým psom.

Fang Fang pochádza z Wuhanu, dnes je profesionálna spisovateľka na dôchodku. Byť profesionálnym spisovateľom je v Číne zamestnanie, spisovatelia dostávajú od Zväzu spisovateľov pravidelný plat a ich pracovnou náplňou je pracovať nielen na vlastnej tvorbe, ale aj prispievať článkami do rôznych časopisov, novín, televízie, ako i do hlásení a správ miestnej vlády.

Počas epidémie sa potrebovala vypísať zo svojich pocitov. V knihe zaznamenala celú zmenu, ktorou prešla. Od stavu strachu až hystérie cez zlobu, ba až zúrivosť nad zlyhaním vlády svojho mesta, ktoré tak miluje, až po rezignáciu, znudenie a absolútny pocit bezmocnosti. Pri písaní sa nesnažila svoje pocity skrývať, prikrášľovať či prepisovať do literárneho jazyka. Písala, čo cítila. Jednotlivé zápisky sú tak nabité emóciami, ktoré sa ľahko prenesú aj na čitateľa. Z osobnej terapie slovom sa postupne stal fenomén internetu. Jej zápisky pravidelne čítali desiatky miliónov ľudí. Boli jedným z najpopulárnejších blogov na čínskom internete a nebolo Číňana, ktorý by o nich nepočul.

Ako prekladateľ som cítil povinnosť do jej štýlu rozprávania nezasahovať. Chcel som, aby si kniha ponechala rozmer rýchlych a osobných denníkových zápisov. Zápisky však boli pôvodne určené pre čínskeho čitateľa. Autorka v texte často spomína miesta, udalosti alebo osoby, ktoré západný čitateľ nepozná. Počas práce na preklade som si uvedomil, že ak čitateľom nepomôžem lepšie pochopiť, o čom autorka píše, od ďalšieho čítania ich to ľahko odradí. Preto som sa rozhodol knihu opatriť aj poznámkovým aparátom. Počas čítania sa dozviete rôzne historické zaujímavosti, priblížim vám spomínané osoby a osobnosti, kde-tu som sa rozrozprával aj o zaujímavostiach z čínskej kultúry.

Hlas ľudu či zradca ľudu?

Čína sa delí na provincie a mestá pod ústrednou správou, ako aj špeciálne administratívne regióny. Každá provincia má svoju vlastnú vládu, ktorá je relatívne autonómna. Problémy v rámci provincie a miest sa miestne vlády snažia riešiť bez toho, aby sa musela zapojiť centrálna vláda z Pekingu. V opačnom prípade to totiž znamená, že miestna vláda zlyhala a čaká ju za to trest. Aj to je zrejme dôvod, prečo vo Wuhane a provincii Hubei reakcia miestnej vlády na šírenie vírusu bola pomalá a prečo sa snažili, aby sa informácie nedostali k centrálnej vláde. Neodhadli však vážnosť situácie a centrálna vláda rýchlo zasiahla. Väčšina vedúcich predstaviteľov provincie Hubei a mesta Wuhan bola odvolaná.

Keď sa do riešenia situácie s epidémiou zapojila centrálna vláda, Fang Fang si podobne ako väčšina obyvateľov Wuhanu vydýchla. Čitateľa tejto knihy môže zmiasť, že v texte niekedy na vládu nadáva a inokedy ju, naopak, chváli. Vo väčšine prípadov totiž myslí dve rozdielne vlády. Ak kritizuje, kritizuje lokálne vlády provincie a mesta, ktoré podľa nej situáciu nezvládli a zlyhali. Ak chváli, chváli väčšinou centrálnu vládu z Pekingu, ktorej dôveruje. Podobne to vníma väčšina Číňanov.

Na konci knihy si autorka už rúško pred ústa nedáva a ostro kritizuje zlyhanie popredných funkcionárov mesta a provincie. Sama si za to však vyslúžila aj veľkú kritiku. Útoky na jej osobu zo strany najmä krajne ľavicovo zmýšľajúcich internetových komentátorov naberali na intenzite. No pre nich je Fang Fang tŕňom v oku už niekoľko rokov, pretože aj jej predchádzajúce knihy sú veľmi kritické.

Epidémia Covid-19 spôsobila nielen obrovskú svetovú zdravotnícku a ekonomickú krízu, zapríčinila aj veľkú geopolitickú krízu a rozkoly medzi krajinami, najmä Amerikou a Čínou. A práve predajom práv na vydanie denníka do Ameriky si Fang Fang pohnevala aj väčšinové obyvateľstvo Číny. Kým na začiatku roka ju v Číne prezývali „Hlas ľudu“, po predaji práv ju stále viac ľudí považovalo za zradkyňu. Aj umiernenejší kritici jej vyčítali, že práva na vydanie knihy predala priskoro, veď o Covid-19 toho ešte tak strašne veľa nevieme.

No Fang Fang v závere knihy opakovane píše, že vírus je nepriateľ všetkých ľudí. Vzájomné obviňovanie sa uprostred krízy, ktorú vieme prekonať, len ak sa spojíme, je zlé a nikomu okrem populistických politikov neprospieva. S touto myšlienkou sa plne stotožňujem a bol by som rád, keby sa stala hlavným posolstvom tejto knihy.

Aj preto som rád, že kniha vychádza až teraz, potom, ako Slovensko spoznalo vlastný lockdown aj celoplošné testovanie. Čitateľ sa tak bude môcť lepšie vcítiť do toho, čím ľudia vo Wuhane prešli, a zároveň to porovnať so svojimi skúsenosťami. Pretože na konci sme v tom vždy všetci spoločne.

Pavel Dvořák

Ulice boli zhasnuté, zato doma sa svietilo.
Ľudia sledovali správy a čakali, ako sa situácia vyvinie. V Šanghaji nebol zákaz vychádzania, ľudia však nevychádzali, báli sa.

O transkripcii čínštiny

Prepis čínskych znakov do latinky sa robí prostredníctvom fonetických transkripcií. V našich podmienkach existujú dve veľmi odlišné transkripcie. Česká transkripcia Oldřicha Švarného a medzinárodná transkripcia Pinyin. Česká transkripcia existuje dlhšie a je u nás viac vžitá. No mimo územia Slovenska a Česka sa nepoužíva. Je postavená na fonetických zvyklostiach češtiny a čitateľ tak má celkom presnú predstavu o tom, ako sa dané slová vyslovujú. V čase, keď ešte Pinyin neexistoval a svet nebol prepojený internetom, bola česká transkripcia skvelá vec. Dnes však stráca svoj účel a pomaly sa stáva skôr prekážkou než užitočným nástrojom. Ak si čitateľ chce nejaký čínsky názov v českej transkripcii vyhľadať na internete, bez komplikovaného prekladania slov medzi transkripciami sa mu to nepodarí. Zostáva tak uzavretý v informačnom vákuu domácich správ, ktoré o Číne informujú nedostatočne. A žiaľ, často aj nepresne.

* * *

Epidémia koronavírusu vo Wuhane sa stala medzinárodným problémom a udalosti, ako aj osoby, ktoré autorka v texte spomína, boli zaznamenané aj medzinárodnou tlačou. Preto som sa rozhodol ísť v rozpore s bežnou praxou na Slovensku a pri preklade som použil medzinárodnú transkripciu Pinyin. Ak vás niektoré pasáže knihy zaujmú, budete si tak môcť jednoducho zistiť ďalšie informácie.

Samozrejme, som si vedomý, že použitím medzinárodnej transkripcie oberám čitateľa o približnú predstavu o výslovnosti daných slov. Informačnú hodnotu však považujem za dôležitejšiu. Z tohto dôvodu, ale aj z úcty k celoživotnému dielu skvelého sinológa Oldřicha Švarného som na koniec knihy pridal tabuľku všetkých použitých názvov v transkripcii Pinyin s ich ekvivalentmi v českej transkripcii.

25. JANUÁR

Zlo technológií je rovnako diabolské
ako pandémia

Ulice boli prázdne. V niektorých čínskych mestách sa nesmelo vychádzať vôbec, niekde iba raz či dvakrát do dňa. V Šanghaji sme mohli vychádzať voľne, lenže Šanghajčania sú veľmi opatrní. A tak napriek voľným nariadeniam bolo mesto úplne prázdne.

Neviem, či sa mi podarí cez Weibo ešte niečo odoslať. Prednedávnom som sa tam verejne pohádala s mladými horlivými vlastencami a zablokovali mi účet. (Trvám na svojom, ani vlastenectvo nikoho neospravedlňuje, aby bol vulgárny a zabudol na elementárnu slušnosť. To nie je otázka patriotizmu, ale výchovy.) Voči zablokovaniu som podala sťažnosť, ale nikto mi neodpovedal. Firma Sina ma sklamala. Povedala som si, že už viac ich platformu Weibo používať nebudem.

Vtedy som však ešte netušila, že vo Wuhane dôjde ku katastrofe. Z Wuhanu sa stalo centrum celej Číny, Wuhančanov sa všetci stránia, ukazujú na nás prstom a aj ja som zostala uväznená v meste. Vláda dnes opakovane vyhlásila, že od polnoci platí v centre mesta absolútny zákaz vozidiel a elektrických skútrov. Od ľudí, ktorí o nás majú strach, som dostala množstvo správ a odkazov [12]. Všetky sú veľmi povzbudivé a nás, čo sme tu zostali uzatvorení, aspoň trocha upokojujú. Chen Yongxin z časopisu Shouhuo mi navrhol, že by som si mohla začať písať denník. Hneď som si uvedomila, že s písaním na Weibo by som nemala prestať. Veľa ľudí bude chcieť vedieť, ako sa situácia vo Wuhane vyvíja.

Pravdou však je, že neviem, či sa mi to vôbec podarí odoslať. Preto vás prosím – ak túto správu uvidíte, nechajte mi krátky odkaz, aby som vedela, či to funguje! Weibo má totiž jednu „funkciu“: človeku sa zdá, že správu úspešne odoslal, ale nikto iný ju neuvidí. Keď som sa o tom dozvedela, uvedomila som si, že technológie niekedy páchajú zlo takmer také diabolské ako pandémie.

Vyskúšam a uvidíme...

12 Fang Fang je čínska spisovateľka aktívna na sociálnej sieti Weibo, kde aj písala celý tento denník. Všetky príspevky písala verejne a ľudia jej nechávali verejné komentáre alebo jej posielali súkromné správy.

26. JANUÁR

Predstavitelia Wuhanu
zosobňujú priemernú úroveň
väčšiny čínskych politikov

Sme vám vďační za váš záujem a starostlivosť. Hoci už nie sme v stave absolútnej paniky, beznádeje, obáv, nervozity a pomaly sa upokojujeme, stále potrebujeme, aby ste nás v týchto ťažkých časoch povzbudzovali svojimi slovami. K dnešnému dňu sa už väčšina ľudí aspoň necíti ako blúdiace duše.

Pôvodne som chcela začať opisovať udalosti tak, ako sa diali od 31. decembra. Zdokumentovať celú moju premenu, odkedy som na všetko hľadela s podozrením ako detektív až po súčasný stav uvoľnenia. To by však bolo príliš dlhé. Radšej budem pokračovať postupne a krok za krokom písať „Zápisky z uzavretého mesta“.

Včera bol druhý deň nového roka, počasie bolo chladné, fúkal vietor a pršalo. Dozvedáme sa dobré aj zlé správy. Tými dobrými sú povzbudivé slová prichádzajúce do Wuhanu z celej Číny alebo príchod zdravotníkov zo všetkých kútov krajiny. To nás aspoň trochu upokojuje. Tieto informácie už však všetci poznáte.

Dobrá správa z môjho súkromného života je, že nikto z mojich blízkych nie je nakazený. Môj starší brat býva rovno v centre, Huananský trh a nemocnica Hankou sa nachádzajú v blízkosti jeho bytu. Zdravotne na tom nie je najlepšie, v poslednom čase musel do tejto nemocnice chodiť často. O to viac ma potešilo, že sú spolu s jeho ženou v poriadku. Vraj majú zásoby jedla približne na desať dní a vôbec nevychádzajú z domu.

Ja, moja dcéra a môj druhý starší brat bývame v mestskej časti Wuchang. Od centra epidémie sme oddelení riekou a nebezpečenstvo je tu v porovnaní so štvrťou Hankou relatívne nízke. Ľudia sú tu pokojní. No aj tak sa snažíme byť iba doma. Napriek tomu nie sme znudení. Patríme totiž medzi ľudí, pre ktorých je normálne byť každý deň doma.

Moja neter so synom, ktorí pôvodne prišli na návštevu rodičov, sú však dosť otrávení. Už dvadsiateho tretieho mali odísť rýchlovlakom z Wuhanu. Chystali sa do Kantonu za manželom a jeho rodičmi (v skutočnosti, aj keby sa tam dostali, nemali by sa oveľa lepšie ako tu vo Wuhane). No práve v deň, keď mali odchádzať, zavreli mesto. Už sa nikam nedá odísť. Dokedy bude mesto uzavreté, či sa návrat do práce a do škôl oneskorí, to všetko sú otázky, na ktoré ešte nepoznáme odpovede. Celá rodina bratovej dcéry má singapurský pas. Včera ich kontaktovala tamojšia vláda, že čoskoro pošle do Wuhanu lietadlo (predpokladám, že Singapurčanov, ktorí sú pôvodom z Wuhanu, je nemálo). Po návrate budú musieť byť štrnásť dní v izolácii. No aj tak ich táto správa trochu upokojila. Oveľa lepšou správou je, že nález na pľúcach otca mojej dcéry, hospitalizovaného v Šanghajskej nemocnici, ktorý mu našli na röntgene, sa ukázal ako neškodný. Nie je nakazený novým koronavírusom, išlo len o obyčajnú chrípku a dnes bude môcť odísť z nemocnice. To znamená, že ani naša dcéra, ktorá s ním bola nedávno na večeri, nemusí zostať v prísnej izolácii (podvečer Nového roku som jej v daždi niesla slávnostnú večeru). Každý deň prichádzajú aspoň náznaky dobrých správ, ktoré tak veľmi potrebujeme. Aj keď sme v uzavretom meste izolovaní doma, aspoň tieto malé čriepky šťastia nás upokojujú.

Samozrejme, počúvame aj zlé správy. Včera mi dcéra povedala, že otec jej blízkeho priateľa, ktorý má rakovinu pečene, sa pravdepodobne nakazil a pred dvoma dňami ho odviezli do nemocnice. Nikto sa ho tam však včas neujal a po troch hodinách zomrel. V telefóne mala veľmi smutný hlas. Okrem toho mi včera z práce volal kolega Malý Li, že v areáli Zväzu spisovateľov [13], kde bývam, potvrdili dvoch nakazených. Sú to jeho rodinní príslušníci, tridsiatnici. Všetci musíme byť obozretní, veď bývajú blízko nás, necelých dvesto či tristo metrov. Našťastie, ja mám samostatný vchod a bývam v osobitnej časti budovy. No susedia z ich budovy sú zrejme nervóznejší. Dnes mi kolega povedal, že ich stav nie je vážny, momentálne sa nachádzajú v domácej karanténe. Sú to mladí ľudia, zdraví a s ľahkým priebehom, pravdepodobne sa z toho rýchlo dostanú. Veľmi im to prajem.

Včerajšia tlačová konferencia predstaviteľov provincie Hubei spustila na internete lavínu komentárov. Ľudia si z nej neustále uťahujú. Tváre troch prítomných politikov boli plné depresie a únavy, bolo očividné, že sú v zlom rozpoložení. Bolo toho na nich priveľa. Prišlo mi ich trochu ľúto. Pravdepodobne majú vo Wuhane blízkych, to sebaobviňovanie podľa mňa nehrali. Keď sa to celé skončí, azda sa dozvieme, ako mohla situácia prerásť až do tohto bodu. Podceňovanie situácie ľuďmi, ktorých povinnosťou bolo epidémiu zastaviť, a uzatváranie mesta tak, že ľavá ruka nevedela, čo robí pravá, napáchalo vo Wuhane veľa škody a medzi ľuďmi spôsobilo paniku. Podrobnejšie sa tomu budem venovať v ďalších článkoch.

Chcem však povedať, že predstavitelia Wuhanu nie sú o nič horší ako väčšina funkcionárov. Mali len väčšiu smolu. Politici pracujú na základe smerníc. Ak sa však stane niečo, na čo smernica neexistuje, sú stratení. Keby sa v rovnakom čase stalo to isté v inej provincii, prístup miestnych politikov by nebol o nič lepší ako tých z provincie Hubei. Pachuť katastrofy je výsledkom zlej politiky, prázdnych sloganov, nehľadania príčiny vo vedeckých faktoch, obmedzenia dialógu o reálnej hrozbe, ako aj umlčania médií. Túto pachuť zakúšame pomaly, hlt po hlte. Wuhan bol prvý v poradí, a tak sa mu z tejto pachuti ušlo najväčšie sústo.

13 V Číne je „spisovateľ“ oficiálne povolanie, ktoré spadá pod štátom riadené Zväzy spisovateľov. Tie sa členia podľa miest a provincií a jednotlivé Zväzy majú vlastnú štruktúru. Zamestnanci s povolaním spisovateľ dostávajú pravidelný plat a musia produkovať diela. Medzi ich pracovné úlohy patrí aj písanie oficiálnych textov, pamfletov, zápisníc alebo vyhlásení vlády. Fang Fang je bývalou riaditeľkou Wuhanského Zväzu spisovateľov a dnes je na dôchodku.

27. JANUÁR

Nemáme rúška

Čínske mestá sú rozdelené na obytné štvrte a ľudia sa delia o spoločné priestory. Niekedy môžu byť malé ako jedna ulička, kým v novších štvrtiach sú to celé parky. Od ulíc sú oddelené bránou, kde stojí strážnik, ktorý v tomto období všetkým meral teplotu. Aj vo vnútri štvrtí to zívalo prázdnotou.

Ešte raz sa chcem poďakovať za to, že sa o nás vo Wuhane zaujímate. Dodáva mi to odvahu a aj vďaka nej môžem naďalej dokumentovať aktuálnu situáciu. Ľudia sa tak už neboja totálnej katastrofy. Strachovať sa aj tak ničomu nepomôže. Tí, čo sa nenakazili, sú v celkom dobrej nálade. Jedna z vecí, ktorá nás však v poslednom čase trápi najviac, je nedostatok rúšok. Dnes som videla video zo Šanghaja, ako si jeden pán išiel kúpiť rúško. V lekárni mu ho ponúkli za 30 yuanov (približne 3,60 €). Kupujúci celú hádku nahral na video a dal na internet. Pobúrilo to celý Šanghaj. Na videu vidno, ako nahlas požaduje od predavačky, že ak si rúško kúpi, vyžaduje účtenku s jasne uvedenou sumou. Toľká duchaprítomnosť a odvaha! Obdiv!

Rúška sú spotrebný materiál, míňajú sa rýchlo. Podľa odborníkov vraj proti vírusu fungujú iba rúška typu N95. Realita je však taká, že tieto rúška sa vôbec nedajú zohnať. Ak si ich objednáme cez internet, dodávka je odhadom až po sviatkoch nového roka. Môj starší brat mal šťastie, jednej rodine v ich štvrti poslal príbuzný tisíc kusov N95 (tomu sa hovorí dobrý príbuzný!). Môj brat z nich dostal desať kusov. Bol hlboko dojatý, že stále sú na svete ľudia s dobrým srdcom. Môj druhý brat však takéto šťastie nemal. Nemajú doma ani jeden kus. Jeho dcéra doniesla zopár jednorazových rúšok, ale to je všetko. Aj tých je totiž nedostatok. Musíme si ich preto prať a žehliť, aby sme ich vydezinfikovali a znova mohli použiť. Je to dosť nepríjemná situácia. (Aby som nezabudla, bratova dcéra povedala, že singapurská vláda ešte stále nerozhodla, či po nich príde. Chcela som to pre informáciu spomenúť.)

So zásobami rúšok som na tom podobne. Osemnásteho januára som išla za známym, ktorý leží v nemocnici. Samozrejme, potrebovala som rúško, ale doma žiadne neboli. Našťastie som si spomenula, že niekedy v polovici decembra som vycestovala do Chengdu. Môj niekdajší mladší spolužiak Xumin mi vtedy daroval rúško, aby ma ochránil pred miestnym smogom. Lenže ovzdušie vo Wuhane nie je o nič lepšie, na smog som zvyknutá, a tak som ho nepoužila. V tomto stave núdze ma podarované rúško zachránilo. Dokonca išlo o typ N95. Za posledné dni som rúško použila v nemocnici, na letisku aj pri chodení po meste s cieľom hľadať nové rúška. Nosím ho už niekoľko dní, ale nemám na výber.

Bývam so šestnásťročným psom. Dvadsiateho druhého som zistila, že mu došlo krmivo. Zavolala som do obchodu s potrebami pre zvieratá a zároveň som to chcela využiť ako príležitosť spraviť druhý pokus – nájsť niekde v obchodoch ďalšie rúška. A tak som zašla do neďalekej lekárne (nebudem ju menovať) na ulici Dongting. Mali N95, ale chceli tridsaťpäť yuanov za jedno (o päť yuanov viac ako v Šanghaji). Za jeden balík, v ktorom ich je dvadsaťpäť, chceli 875 yuanov!

Nahnevane som sa ich opýtala, ako môžu byť takí chamtiví? Odpovedali, že ich musia draho nakupovať, a tak im nezostáva nič iné, len draho predávať. Keďže rúška súrne potrebujem, musela som si ich kúpiť aj za takú vysokú cenu. Chcela som zatiaľ len štyri kusy, no zostala som prekvapená, že neboli balené po jednom. Keď mi predavačka holou rukou začala vyberať jednotlivé rúška, hneď som si to rozmyslela. Takto hygienicky znehodnotené rúško je hádam ešte horšie ako žiadne. A tak som si nakoniec nekúpila nič.

V podvečer čínskeho nového roka som spravila nový pokus, ale všetky lekárne mali zavreté. Iba zopár malých večierok bolo otvorených. V jednej z nich mali N95, a to dokonca značkové – s názvom Yimengshan, sivej farby, jednotlivo balené, za desať yuanov. Hneď som kúpila štyri. Trošku sa mi uľavilo. Dozvedela som sa, že druhý brat žiadne nemá, a tak som si s ním na ďalší deň dohodla stretnutie, aby som mu dve podarovala. Nakoniec sa však rozhodol, že lepšie bude nevychádzať von. S celou rodinou sú viac-menej stále doma, a tak rúška nepotrebujú.

Písala som si na Wechate so spolužiakmi. Všetci sme sa zhodli na tom, že rúška sú momentálne najväčším problémom väčšiny ľudí. Každý predsa musí z času na čas vyjsť von, aby si nakúpil. Niektorí si dali poslať rúška od kamarátov, ale nedorazili [14]; iným zase prišli podvrhy a potom, ako videli videá, kde podnikavci čistia už vyhodené jednorazové rúška a potom ich predávajú ako nové, sa ich neodvážili použiť. Väčšinou majú ľudia v zásobe jedno, maximálne dve rúška. Treba s nimi narábať opatrne a šetriť si ich. Veď najviac nedostatkovým tovarom čínskeho nového roka už nie je bravčovina, ale rúška. Tento vtip sa ukázal ako pravdivý.

Som si istá, že my, ja, môj brat a kolega, nie sme jediní, čo nemajú zásoby. Chýbajú všetkým v meste. Na druhej strane som presvedčená, že rúšok je mimo mesta dostatok, len sa nemajú ako dostať medzi obyčajných ľudí. Zostáva nám len dúfať, že kuriérske služby začnú opäť rýchlo fungovať a zásielky do Wuhanu vybavia prednostne, aby nám pomohli prekonať tieto ťažké časy.

14 Všetky udalosti sa odohrávajú v období čínskeho nového roku, keď pošta ani kuriérske služby nefungujú. Po uzavretí mesta bol dovoz zásielok do mesta na čas zakázaný.

28. JANUÁR

Choroba si nevyberá, či ste politik
alebo obyčajný človek

Prázdne ulice, prázdne parky, prázdne mesto...

Počasie sa odvčera zlepšuje, už aj prestalo pršať. Dnes poobede dokonca vyšlo slnko, aj keď iba na chvíľu. Len čo je vonku pekne, človeku sa hneď zlepší nálada. Na druhej strane, byť v krásnom počasí nonstop uväznený v byte má svoje dôsledky. Od začiatku karantény ubehlo šesť dní, počas ktorých mal každý množstvo príležitostí vyliať si srdce partnerovi alebo sa s ním riadne pohádať. Hlavne v rodinách, kde spolu žijú viaceré generácie, ktoré podobnú situáciu nikdy nezažili. Rodiny v malých bytoch to musia mať ešte ťažšie. Dospelí dokážu situáciu pochopiť, ale čo deti? Tým musia horieť päty. Ak ste tu psychológovia, čo by ste im poradili? V každom prípade treba ešte vydržať ďalších štrnásť dní. O dva dni by mal vraj nastať vrchol epidémie. Lekári preto neustále opakujú, aby sme za každú cenu zostali doma. Aj keby sme mali jesť iba ryžu. Hlavne nevychádzať. Nuž čo, budem počúvať doktorov.

Aj dnes sa stretli dobré správy so zlými. Zástupcovi riaditeľa čínskej informačnej agentúry a môjmu priateľovi zo štúdií Xia Chunpingovi som včera cez Wechat poskytla rozhovor. Dnes poobede ku mne prišiel aj s fotografom a zároveň ma prekvapil dvadsiatimi rúškami N95. Pomoc v pravej chvíli, ktorá prekonala všetky moje očakávania. Keď sme stáli pred vchodom do budovy, kde sídli Zväz spisovateľov, a fotograf mi robil portrét, zbadala som môjho spolužiaka Lao Genga, ako sa vracia domov s nákupom ryže. Nespoznal ma, a tak na nás len podozrievavo pokukoval. Čakala som, kedy na nás svojím henanským prízvukom prísne skríkne, kto sme, čo robíme a prečo stojíme pri bráne do Zväzu spisovateľov. Rýchlo som ho teda pozdravila ako prvá. Pohľad sa mu okamžite zmenil na láskavý a plný radosti, že ma vidí. Akoby sme sa po dlhom čase opäť stretli, pritom si na čete spolužiakov píšeme takmer nepretržite. Xia Chunping je vyštudovaný historik. Počas štúdií bývali študenti histórie a študenti literatúry v tej istej budove internátu. Hneď ako som ich predstavila, obaja sa veľmi potešili. Lao Geng je môj sused vo wuhanskom Zväze spisovateľov, ale aj v hainanskom Zväze spisovateľov. Rovnako ako ja ani on sa nestihol pred sviatkami vrátiť na Hainan. Postihol nás rovnako smutný osud a zostali sme zavretí na internátoch Zväzu spisovateľov. Lao Geng nám povedal, že dvoch nakazených z budovy číslo osem už odviezli do nemocnice. Všetci ich susedia si vydýchli. Aj pre nich je rozhodne výhodnejšie liečiť sa v nemocnici, než byť v domácej izolácii. Azda sa čoskoro zotavia.

Odprevadila som Xia Chunpinga a vrátila sa domov. Keď som prekročila prah svojich dverí, dostala som správu od hlavného editora mojich dvoch kníh „Staré domy v horách Lü“ a „Svet Hankou“ Xiao Yuana, ktorý čítal moje príspevky na Weibo a poslal mi tri balíky rúšok. Ďalšia dobrá správa! Je dobré mať priateľov! Zrazu som na rúška priam bohatá, takže som ich hneď rozdelila medzi kolegyne, ktorým chýbajú.

Jedna z nich mi za rúška darovala trochu zeleniny. Povedala som jej, že tentoraz sme v tom naozaj všetci spoločne, v dobrom aj v zlom. Sama je z trojgeneračnej rodiny, okrem starých rodičov a detí sa stará aj o chorého príbuzného. Nemá na výber, čerstvú zeleninu musí nakupovať každý druhý deň. Hoci je mladšia, iba tridsiatnička, má to oveľa ťažšie než ja. Popri starostlivosti o rodinu musí aj teraz pracovať. V skupine na sociálnej sieti Wechat sa s kolegyňami bavia o tom, ako načas odovzdávať články do ďalšieho čísla literárneho magazínu. Ak sa ľudia aj počas tejto krízy dokážu rozprávať o tom, ako odovzdať robotu načas, som si istá, že prekonáme každú krízu.

Dni sú, samozrejme, tiež plné zlých správ. Do médií sa dostali zvesti o hostine v Baibutingu, ktorej sa zúčastnilo štyridsaťtisíc ľudí! Hneď ako som to dočítala, dala som na Wechat status, v ktorom som sa k tomu vyjadrila. A servítku pred ústa som si veru nedávala, organizovať verejné hostiny v takejto situácii som nazvala „zločinom“. Status som odoslala dvadsiateho. Deň nato, dvadsiateho prvého, bola usporiadaná ďalšia podobná tanečná a spevácka zábava, čo ma úplne vyviedlo z miery. Ľudia sa zbláznili? Robiť takéto akcie na začiatku epidémie je prejav hlúposti, neprispôsobivosti a odtrhnutia od reality! Keby koronavírus vedel rozprávať, asi by si pochvaľoval, že to má s nami až príliš ľahké.

Nechcem sa k tomu viac vyjadrovať. No týmto sa zlé správy z Baibutingu neskončili: pochopiteľne sa medzi účastníkmi už objavili prví nakazení pacienti. Síce som si túto informáciu neoverovala, ale povedal mi to človek, ktorému takéto správy verím. Okrem toho, keby akcia tohto typu zostala bez nakazených, bol by to zázrak. Podľa niektorých odborníkov úmrtnosť na zápal pľúc vyvolaný koronou vraj nie je vo Wuhane vysoká. Všetci tomu veria, aj ja som ochotná uveriť, ale informácie, ktoré prichádzajú z druhej strany, v človeku napriek tomu vyvolávajú strach. Všetci, čo ste sa medzi desiatym a dvadsiatym museli zúčastňovať vládnych zasadaní, dúfam, že ste nanajvýš opatrní! Choroba si totiž nevyberá, je jej jedno, či je človek politik alebo len obyčajný občan.

Spomeniem aj Zhouovu čapicu [15]... Odvtedy sa mu za to na internete vysmievajú a nadávajú mu. Normálne by som sa tomu spoločne s nimi vysmiala. Lenže dnes je to práve Zhou, kto musí stáť v čele mestského úradu a všemožne sa snažiť, aby zabránil šíriacej sa epidémii. Na prvý pohľad z neho cítiť únavu a nepokoj. Pravdepodobne sa mu pred očami vznáša obraz toho, ako bude odvolaný, keď sa situácia upokojí. Svedomie musí mať plné výčitiek, sebaobviňovania, vnútorného nepokoja a pocitu, že už je na ľutovanie svojich činov príliš neskoro. No aj napriek tomu všetkému je stále hlavou mesta a musí odhodlane stáť a silou-mocou vzdorovať súčasnej hrozbe. Je len človek. Počula som o ňom, že je usilovný a poctivý, na verejnosti má dobrú povesť a na súčasnú pozíciu sa dostal vďaka svojim pracovným úspechom, ktoré dosiahol v horských častiach západnej časti provincie Hubei. Je zrejmé, že sa ešte nikdy v živote nestretol s takým veľkým problémom. Mali by sme sa ho preto v tejto situácii snažiť pochopiť, a nie hneď súdiť. Možno mu vtedy napadlo, že je nevhodné, aby mal v chladnom počasí čapicu na hlave, keď premiér krajiny žiadnu nemá. Je od premiéra mladší a vyzeralo by to veľmi neúctivo. Tak si ju dal dole a podal asistentovi. Keď sa na to pozrieme takto, nevyzerá to až tak zle, či nie?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Denník z Wuhanu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.