Stephen King

HOLČIČKA, KTERÁ MĚLA RÁDA TOMA GORDONA

Copyright © Stephen King, 1999

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Original English title: THE GIRL WHO LOVED TOM GORDON

Translation © Linda Bartošková, 2000

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2021

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-80-7593-338-6 (ePub)

ISBN 978-80-7593-339-3 (mobi)

Pro mého syna Owena, který mě o tom,

jak se hraje baseball, nakonec naučil

mnohem víc než já jeho.

Červen 1998

Předzápas

Svět měl zuby a mohl vás jimi kdykoli pokousat. Trisha McFarlandová to zjistila, když jí bylo devět let. V deset hodin dopoledne začátkem června seděla vzadu v autě své matky, na sobě měla modrý nadhazovačský dres Red Sox (s číslem 36 GORDON na zádech) a hrála si s panenkou Monou. V půl jedenácté zabloudila v lese. V jedenáct se snažila nepodléhat panice, snažila se neříkat si Tohle je vážné, tohle je moc vážné. Snažila se nemyslet na to, že když se lidé ztratí v lese, někdy se jim může něco stát. Někdy i umřou.

A to všechno jenom proto, že se mi chtělo čurat, pomyslela si… Jenomže ona si vůbec tak strašně nepotřebovala odskočit, a každopádně mohla mamku a Péťu poprosit, aby na ni chvilku na pěšině počkali, než si odběhne za strom. Zase se hádali, pane jo, jestli tohle bylo překvapení, a proto se taky trochu courala vzadu a nic jim neřekla. Proto sešla z chodníku za vysoké křoví. Potřebovala prostě pauzu, nic víc. Už ji unavovaly ty jejich hádky, unavovalo ji, že se pořád musela snažit být veselá a rozjásaná, a přitom se jí chtělo na matku křičet Tak ho nech jít! Když se chce vrátit do Maldenu a bydlet s tátou, proč ho nechceš pustit? Osobně bych ho odvezla, kdybych měla řidičák, jenom abych měla konečně trochu klidu! A co pak? Co by na to řekla její matka? Jakpak by se zatvářila? A Péťa. Byl starší, bylo mu skoro čtrnáct, a nebyl hloupý, tak proč se nechoval trochu rozumně? Proč to prostě nenechal plavat? Vykašli se na to, to mu chtěla říct (vlastně jim oběma), vykašlete se na to konečně.

Loni se rodiče rozvedli a do péče je dostala matka. Péťa se stěhování z předměstí Bostonu do jižního Maine bránil, tvrdě a dlouho. Částečně kvůli tomu, že opravdu chtěl být s tátou, a tuto páku pořád na mámu používal (neomylným instinktem poznal, že právě tuhle může zabořit nejhlouběji a opřít se o ni plnou vahou), ale Trisha věděla, že to není jediný a ani největší důvod. Skutečný důvod Péťovy touhy odjet tkvěl v tom, že nenáviděl střední školu v Sanfordu.

V Maldenu měl školu takříkajíc zmáknutou. Vedl počítačový klub, jako by to bylo jeho vlastní soukromé království; měl tam kamarády – počítačové šílence, to ano, ale drželi se pohromadě, a zlí kluci si na ně nedovolovali. Na Sanfordské střední žádný počítačový klub nebyl a Péťa si tam našel jediného kamaráda, Eddieho Rayburna. V lednu se Eddie odstěhoval, rovněž jako oběť rozchodu rodičů.

Tím pádem se z Péti stala osamělá lovná zvěř. A co hůř, spousta kluků se mu smála. Dali mu přezdívku, kterou nenáviděl: Počítačový hošík.

O víkendech, kdy Trisha s Péťou nejezdili za tátou do Maldenu, brala je máma většinou na výlety. Byla rozhodnutá je na ty výlety brát, i kdyby se měl zřítit svět, a i když si Trisha ukrutně přála, aby s tím máma přestala – právě na výletech se totiž hádali nejvíc –, stejně věděla, že se to nestane. Quilla Andersenová (přijala znovu své dívčí příjmení, a to si pište, že ji Péťa nenáviděl i za tohle) měla prostě svou pravdu. Jednou, to byli zrovna v Maldenu u táty, zaslechla Trisha, jak táta mluví po telefonu zase se svým otcem. „Kdyby Quilla byla u Little Big Hornu, indiáni by prohráli,“ řekl, a i když se Trishe nelíbilo, když táta říkal o mámě takové věci – připadalo jí to dětinské a taky neloajální –, nemohla popřít, že v tomto postřehu bylo zrnko pravdy.

Během posledního půl roku, zatímco se vztahy mezi mámou a Péťou neustále zhoršovaly, je máma vzala do automobilového muzea ve Wiscassetu, do shakerské vesnice v Gray, do Novoanglické botanické zahrady v North Wyndhamu, do Six-Gun City v Randolphu ve státu New Hampshire, na výlet kánoí po řece Saco a na lyžování do Sugarloaf (kde si Trisha vyvrtla kotník, kvůli tomu se táta s mámou potom strašlivě pohádali; rozvod je tedy zábava, fakt bezvadná zábava).

Někdy se stalo, že se Péťovi výlet opravdu líbil, takže dal pokoj. Vyjádřil se, že Six-Gun City je „pro děti“, ale máma mu dovolila, aby skoro celou dobu strávil v místnosti s elektronickými hrami, a Péťa na zpáteční cestě nebyl sice vyloženě spokojený, ale aspoň mlčel. Zato když se Péťovi nelíbilo místo, které máma k výletu vybrala (rozhodně nejmíň se mu líbilo v botanické zahradě; když se pak vraceli do Sanfordu, měl náladu horší než pod psa), pak se ochotně podělil o svůj názor. „Žij a nech žít“, to nebylo jeho heslo. Ani jeho matky, jak si říkala Trisha. Pro ni osobně to byla skvělá filozofie, jenomže při pohledu na Trishu bylo každému jasné, že je po tátovi. Někdy ji to štvalo, ale většinou měla radost.

Trishu nezajímalo, kam o sobotách jezdí, a byla by naprosto spokojená s jednotvárnou dietou zábavních parků a minigolfu, prostě proto, že minimalizovaly stále příšernější hádky. Ale máma chtěla, aby jejich výlety byly zároveň poučné – proto tedy botanická zahrada a shakerská vesnice. Na dovršení svých dalších problémů Péťa nesnášel, když se mu vtloukaly vědomosti do hlavy o sobotách, kdy by radši seděl ve svém pokoji a hrál na počítači Sanitarium nebo Riven. Několikrát vyslovil svůj názor („Chcípám nudou!“ vyjádřeno v kostce), a to tak květnatě, že ho máma poslala zpátky do auta a poručila mu, že tam má sedět a „uklidňovat se“, dokud se s Trishou nevrátí.

Trisha chtěla mámě říct, že dělá chybu, když s ním jedná jako s děckem ze školky, které je potřeba postavit do kouta – že jednoho dne se vrátí k autu a to auto bude prázdné, protože se Péťa rozhodne odjet stopem do Massachusetts –, ale samozřejmě nic neřekla. Ty sobotní výlety byly špatný nápad, ale máma by to nikdy nepřipustila. Ke konci vždycky Quilla Andersenová vypadala nejméně o pět let starší, než když vyjeli, kolem úst se jí rýsovaly hluboké vrásky a jednou rukou si neustále mnula spánek, jako by ji bolela hlava… ale stejně nikdy neustoupí. Trisha to věděla. Možná že kdyby její matka byla u Little Big Hornu, indiáni by sice i tak vyhráli, ale počet mrtvých by byl mnohem vyšší.

Tento týden se konal výlet do jakéhosi nezačleněného okrsku na západě státu. Vedla přes něj do New Hampshiru Appalačská stezka. Večer předtím seděli doma v kuchyni u stolu a máma jim ukazovala fotografie z brožury. Většinou na nich byli spokojení turisté, kteří rázovali po lesní stezce nebo stáli u výhledu do kraje, stínili si oči a hleděli do rozlehlých zalesněných údolí v klínu Bílých hor, poznamenaných zubem času, ale stále hrozivých.

Péťa seděl u stolu, tvářil se vrcholně znuděně a odmítal se na brožuru byť jen podívat. Máma si jeho okatého nezájmu nevšímala. Trisha, jak začínalo být jejím zvykem, se nadšeně rozjásala. Poslední dobou si často připadala jako nějaký soutěžící z televizního pořadu, který se málem počurá radostí při pomyšlení, že vyhrává sadu nerezového nádobí. A jak jí poslední dobou skutečně bylo? Připadala si jako lepidlo, které drží pohromadě dva kusy čehosi, co se rozbilo. Jako slabé lepidlo.

Quilla zavřela brožuru a obrátila ji. Vzadu byla mapa. Poklepala na klikatou modrou čáru. „Tohle je okreska 68,“ řekla. „Tady necháme auto, je tu parkoviště.“ Poklepala na modrý čtvereček. „Tohle je Appalačská stezka mezi okreskou 68 a okreskou 302 v Severní Conwayi v New Hampshiru. Je to jenom devět kilometrů, stupeň náročnosti mírný. No… tenhleten kousíček uprostřed je označený mírný až obtížný, ale horolezeckou výstroj rozhodně nebudeme potřebovat.“

Poklepala na další modrý čtvereček. Péťa si podpíral bradu rukou a díval se na opačnou stranu. Hrana dlaně mu zvedala levý koutek úst, takže to vypadalo, že se šklebí. Letos se mu začaly objevovat uhry a na čele mu svítila čerstvá úroda. Trisha ho měla ráda, ale někdy – například včera večer v kuchyni u stolu, když jim máma vysvětlovala trasu – ho zároveň nenáviděla. Chtěla mu říct, aby se přestal chovat jako srab, protože přesně na toho sraba se to smrsklo, když jste se dobrali jádra věci, jak říkával táta. Péťa chtěl utéct zpátky do Maldenu, s tím svým puberťáckým ocáskem staženým mezi nohama, protože byl srab. Nestaral se o mámu, nestaral se o Trishu, nestaral se ani o to, jestli mu pobyt u táty z dlouhodobého hlediska prospěje. Péťu zajímalo jenom to, že nemá s kým pojídat oběd na mantinelech v tělocvičně. Péťu zajímalo jenom to, že když po prvním zazvonění vešel do třídy, zaječel někdo: „Hele, Počítačovej hošík! Jak se vede, přihřátej?“

„Tady na tom parkovišti vyjdeme,“ říkala máma, která si buď nevšimla, že se Péťa na mapu nedívá, nebo to předstírala. „Kolem třetí tam přijede mikrobus. Vezme nás zpátky k našemu autu. Za dvě hodinky budeme zase doma a já vás pak vezmu do kina, jestli nebudeme moc utahaní, co říkáte?“

Péťa včera večer neřekl nic, ale dnes ráno toho měl na srdci hodně, a začal se svěřovat, jakmile vyrazili ze Sanfordu. Nechtěl na žádný výlet, je to naprostá blbost, navíc slyšel, že má přes den pršet, proč se musejí celou sobotu trmácet po lesích, zrovna když je nejvíc komárů za celý rok, co když se Trisha poškrábe o jedovatou škumpu (jako by ho to zajímalo), a tak pořád dokolečka. Ratata-ratata-ratata. Dokonce měl tu drzost říct, že by měl sedět doma a učit se na závěrečné zkoušky. Pokud Trisha věděla, Péťa se o sobotách v životě neučil. Máma nejdřív nereagovala, ale Péťa jí nakonec začal pronikat pod kůži. Když měl dost času, podařilo se mu to vždycky. Než se dostali na to malé uježděné parkoviště na okresce 68, svírala máma volant tak, až jí bělaly klouby, a mluvila úsečným tónem, který Trisha velmi dobře poznávala. Máma nechávala žluté pásmo za sebou a pomalu přecházela do červeného. Vypadalo to, že nakonec ta šestimílová procházka lesy západního Maine bude velmi dlouhá.

Nejdřív se je Trisha snažila rozptýlit, svým nejpovedenějším hlasem nadšeného soutěžícího vykřikovala nad každou stodolou a pasoucím se koněm a malebnými hřbitovy, ale nevšímali si jí a po chvíli Trisha už jen seděla na zadním sedadle s Monou na klíně (táta jí s oblibou říkal Móňa Balóňa) a batůžkem vedle sebe, poslouchala, jak se hádají, a uvažovala, jestli se třeba nerozbrečí nebo rovnou nezblázní. Je možné, že věčné hádky v rodině doženou člověka k šílenství? Možná že když si její matka začínala špičkami prstů mnout spánky, nebylo to proto, že ji bolela hlava, ale protože se snažila zabránit tomu, aby její mozek podlehl samovznícení nebo prudké dekompresi provázené výbuchem či podobné katastrofě.

Aby jim unikla, otevřela si Trisha dveře do svého oblíbeného fantazírování. Sundala si čapku s nápisem Red Sox a zadívala se na podpis napsaný energickými tahy a širokým černým fixem přes štítek. To jí pomáhalo dostat se do té správné nálady. Byl to podpis Toma Gordona. Péťa měl rád Mo Vaughna a máma fandila Nomaru Garciaparrovi, ale Tom Gordon byl oblíbený hráč Trishi a jejího táty. Tom Gordon byl v týmu Red Sox nasazován na závěr zápasu; nastoupil v osmé nebo deváté směně, kdy už se zápas chýlil ke konci, ale Sox ještě neměli vyhráno. Táta ho obdivoval, protože se zdálo, že Gordon nikdy neztrácí nervy („Flash má v žilách ledovou vodu,“ říkával s oblibou Larry McFarland), a Trisha vždycky říkala totéž a někdy dodávala, že má Gordona ráda, protože s elánem sobě vlastním hází falše na čistou trojku (toto jí táta přečetl ze sloupku v Boston Globe). Jenom Móně Balóně a (jednou) své kamarádce Pepsi Robichaudové prozradila ještě něco. Řekla kamarádce, že podle ní je Tom Gordon „docela hezký“. Před Monou hodila opatrnost za hlavu docela a pověděla jí, že číslo 36 je nejhezčí muž na světě, a kdyby se někdy dotkl její ruky, omdlela by. Kdyby ji někdy políbil, třeba jenom na tvář, nejspíš by umřela.

Máma a bratr se na předních sedadlech hádali – kvůli výletu, kvůli Sanfordské střední škole, kvůli svému neurovnanému životu – a Trisha se zatím dívala na podepsanou čapku, kterou jí táta dal někdy v březnu těsně před začátkem sezóny, a myslela si:

Jsem v Sanfordském parku, je úplně obyčejný den a já zrovna jdu přes hřiště k domu, kde bydlí Pepsi… A u stánku s párky stojí jakýsi muž. Má na sobě džíny a bílé tričko a na krku má zlatý řetízek – stojí ke mně zády, ale já vidím, jak se ten řetízek leskne na slunci. Pak se otočí a já uvidím… ach, nemůžu tomu uvěřit, ale je to tak, je to opravdu on, Tom Gordon, nechápu, jak se ocitl v Sanfordu, ale je to fakticky on, a ach, Bože, ten jeho pohled, přesně jako když sleduje, jaký signál mu dávají metaři, ten jeho pohled, a on se usměje a řekne, že se asi ztratil, jestlipak znám městečko North Berwick, jak se tam dostane, a ach, Bože, ach, panebože, já se celá třesu, nedokážu říct ani slovo, otevřu pusu a nevydám ani hlásku, jenom mi v krku tak suše zapíská, táta tomu říká myší prdík, ale když to zkusím, tak můžu mluvit, mluvím skoro normálně, a řeknu…

Já řeknu, on řekne, pak já řeknu a on zase řekne: představovala si, jak by si povídali, a hádka na předních sedadlech auta se pomalu vzdalovala. (Trisha došla k závěru, že někdy je ticho největším životním požehnáním.) Máma už zabočovala na parkoviště a Trisha se pořád upřeně dívala na podpis na štítku baseballové čepice, stále kdesi daleko (Trisha je ztracená ve svém vlastním světě, jak se vyjadřoval její otec), a neuvědomovala si, že pod obvyklým povrchem věcí se skrývají zuby a ona to brzy pozná na vlastní kůži. Momentálně byla v Sanfordu, ne v TR-90. Byla v městském parku, ne u vstupu na Appalačskou stezku. Byla s Tomem Gordonem, číslem 36, a on jí zrovna nabízel, že jí koupí párek, pokud mu vysvětlí cestu do North Berwicku.

Ach, jaké blaho.

První směna

Máma s Péťou toho nechali, teprve když si zezadu z auta brali batohy a Quilla taky proutěný košík na rostliny. Péťa dokonce pomohl Trishe urovnat batoh na zádech, utáhl jí jednu přezku a Trisha na okamžik bláhově zadoufala, že teď už se všechno v dobré obrátí.

„Máte pláštěnky, mládeži?“ zeptala se máma s pohledem upřeným na nebe. Nahoře bylo pořád modro, ale na západě se zatahovalo. Velmi pravděpodobně bude pršet, ale nejspíš ne zas tak brzy, aby měl Péťa důvod kňučet kvůli tomu, že promokl.

„Já mám, mami!“ zazpívala Trisha tím svým televizně rozjásaným hlasem.

Péťa zabručel cosi, co vypadalo jako souhlas.

„Svačinu?“

Trisha znovu souhlasila, Péťa opět nesrozumitelně zabručel.

„Dobře, protože já se s nikým nedělím.“ Máma zamkla auto a pak je zavedla přes prašné parkoviště k ukazateli s nápisem ZÁPADNÍ STEZKA, pod kterým byla šipka. Na parkovišti stálo ještě asi deset aut a všechna kromě jejich měla poznávcí značky jiného státu.

„Sprej proti komárům?“ zeptala se máma, když vykročili na chodník vedoucí ke stezce. „Trish?“

„Mám!“ zazpívala, i když si nebyla tak docela jistá, ale nechtěla se zastavovat a otáčet se zády, aby jí máma mohla prohledat batoh. To by Péťu určitě znovu naštvalo. Když půjdou pořád dál, třeba Péťa uvidí něco, co ho zaujme nebo aspoň rozptýlí. Mývala. Možná jelena. Dinosaurus by taky nebyl špatný. Trisha se zasmála.

„Čemu se směješ?“ zeptala se máma.

„Jenom si tak myšlenkuju,“ odpověděla Trisha a Quilla se zamračila – „myšlenkuju si“, to byl výraz Larryho McFarlanda. Ať se klidně mračí, pomyslela si Trisha. Ať se mračí, jak chce. Jsem s ní a nestěžuju si jako tady ten věčný ubručenec, a táta je pořád můj táta a já ho mám pořád ráda.

Trisha si sáhla na štítek čapky, jako by si to tím chtěla potvrdit.

„Tak jo, mládeži, jdeme,“ zavelela Quilla. „A mějte oči otevřené.“

„To je otrava,“ skoro zasténal Péťa – to byla první jasně artikulovaná věta od chvíle, kdy vystoupil z auta, a Trisha si pomyslela: Bože, prosím tě, sešli něco. Jelena, dinosaura nebo UFO. Protože když to neuděláš, octnou se zase tam, kde byli.

Bůh seslal jen několik komářích průzkumníků, kteří nepochybně brzy ohlásí hlavní armádě, že čerstvé maso je na cestě, a než minou ukazatel s nápisem SEV. CONWAY 5,5 MÍLE, budou ti dva zase v sobě, nebudou si všímat lesa, nebudou si všímat Trishi, nebudou si všímat ničeho, jen sami sebe. Ratata-ratata-ratata. Trishe připadalo, že je to snad nějaký chorobný projev náklonnosti.

Navíc to byla škoda, protože jim unikaly věci, které byly doopravdy pěkné. Například sladká, smolná vůně borovic a mraky, které vypadaly tak blízko – nevypadaly ani jako mraky, spíš jako cáry bělošedého kouře. Podle jejího názoru člověk musí být dospělý, aby něco tak nudného jako procházky považoval za koníček, ale dnes to opravdu nebylo špatné. Nevěděla, jestli je celá Appalačská stezka tak dobře udržovaná jako zde – nejspíš ne –, ale jestli ano, asi by dokázala pochopit, proč se lidé, kteří nemají nic lepšího na práci, rozhodnou nachodit tady milión kilometrů. Podle Trishi to bylo jako chodit po široké, větrné ulici, která vede lesem. Nebyla samozřejmě dlážděná a stoupala pořád do kopce, ale šlo se po ní docela dobře. Stál tu dokonce přístřešek a v něm pumpa a na ní nápis: PITNÁ VODA. NAPLŇTE LASKAVĚ ČERPADLO PRO DALŠÍHO NÁVŠTĚVNÍKA.

Trisha měla v batůžku láhev s vodou – takovou velkou s nasazovacím uzávěrem – ale Trisha najednou zatoužila jako po ničem na světě naplnit čerpadlo pumpy v přístřešku a napít se chladné a čerstvé vody z rezavé hubice. Pila by a hrála si, že je pan Bilbo Pytlík, který putuje do Mlžných hor.

„Mami?“ ozvala se jim za zády. „Mohli bychom na chvíli zastavit a –“

„Hledat si přátele je práce, Petře,“ říkala máma. Po Trishe se ani neohlédla. „Nemůžeš jen tak stát a čekat, až kluci za tebou přijdou.“

„Mami? Péťo? Prosím vás, mohli bychom aspoň na chvilku –“

„Ty nic nechápeš,“ rozohňoval se Péťa. „Nemáš o ničem ani tuchu. Nevím, jak to chodilo, když jsi byla na střední škole, ale teď je to úplně jinak.“

„Péťo? Mami? Maminko? Je tam pumpa –“ Jenomže pumpa už tam nebyla, tak to bylo gramaticky správně, protože pumpa byla dávno za nimi a stále se vzdalovala.

„To neberu,“ odsekla máma bryskně a naprosto věcně, a Trishu napadlo: Není divu, že ho tak rozčiluje. Potom si naštvaně pomyslela: Ani nevědí, že tu jsem. Neviditelná dívka, to jsem já. Klidně jsem mohla zůstat doma. Kolem ucha jí zabzučel komár a Trisha se po něm nazlobeně ohnala.

Došli k rozcestí. Hlavní trasa – nebyla tak široká jako dosavadní „ulice“, ale pořád nebyla špatná – se stáčela vlevo a byl u ní ukazatel SEV. CONWAY 5,2 MÍLE. U druhé odbočky, užší a skoro zarostlé, stál ukazatel VRCH KEZAR 10 MIL.

„Lidi, musím čurat,“ pravila Neviditelná dívka, ale samozřejmě že si jí ani jeden nevšiml. Prostě zamířili na cestu, která vedla k Severní Conwayi, bok po boku jako milenci, s pohledy upřenými do očí toho druhého jako milenci a do krve rozhádaní jako smrtelní nepřátelé. Měli jsme zůstat doma, pomyslela si Trisha. Tohle mohli dělat i doma a já jsem si mohla přečíst knížku. Třeba znovu Hobita – příběh o chlapících, kteří rádi chodili po lese.

„Mně je to fuk, já jdu čurat,“ zakabonila se a zašla kousek na stezku se směrovkou VRCH KEZAR. Borovice, které se u hlavní trasy držely skromně dál, se zde tlačily blíž, natahovaly modročerné větve a rostlo tu také křoví – úplné houštiny. Dívala se po lesklých listech, podle kterých se pozná jedovatá škumpa, jedovatý dub nebo jedovatá ruj, ale žádné neviděla… sláva, člověk si musí vážit maličkostí. Matka jí před dvěma lety, kdy byl život ještě šťastnější a prostší, ukazovala obrázky těch rostlin a učila ji, jak je poznávat. V těch dobách Trisha trempovala s mámou po lesích docela často. (Péťa si ohledně výletu do botanické zahrady nejvíc stěžoval na to, že tam chtěla jet jejich matka. Ten očividný fakt ho patrně natolik zaslepil, že si vůbec neuvědomoval, jak sobecky to celý den pořád dokola omílá.)

Na jedné procházce ji máma také naučila, jak mají holčičky čurat v lese. Začala takto: „Nejdůležitější je – možná je to jediná důležitá věc –, abys sis nedřepla u keříku jedovaté škumpy. Teď se dívej. Sleduj mě a udělej to přesně jako já.“

Trisha se tedy rozhlédla oběma směry a nikoho neuviděla, ale stejně si řekla, že zajde kousek do lesa. Nevypadalo to, že po cestě na vrch Kezar chodí lidé často – byla to sotva ulička ve srovnání s širokou dálnicí, kterou byla hlavní stezka –, ale stejně si nechtěla dřepnout rovnou doprostřed. Připadalo jí to neslušné.

Sešla z chodníku ve směru rozcestí na Severní Conway a pořád slyšela, jak se hádají. Později, to už bude nadobro ztracená a bude se snažit zahnat pomyšlení, že možná v lese umře, si Trisha vzpomene na poslední větu, kterou jasně zaslechla. Pronesl ji zraněným, rozhořčeným tónem bratr: Nevím, proč musíme platit za to, co jste pokazili vy dva!

Ušla asi pět kroků po zvuku jeho hlasu, opatrně přitom obešla ostružinovou houštinu, i když měla džíny a ne šortky. Zastavila se, ohlédla se a uvědomila si, že pořád vidí chodník na vrch Kezar… což znamenalo, že každý, kdo tamtudy půjde, uvidí také ji, jak dřepí a čurá s batůžkem na zádech a čepicí Red Sox na hlavě. Traprdné, jak by řekla Pepsi (Quilla Andersenová jednou poznamenala, že fotka Penelopy Robichaudové by měla být ve slovníku vedle slova vulgární).

Trisha sešla z mírného svahu, tenisky jí trochu klouzaly po koberci loňského listí, a když se dostala dolů, už chodník na vrch Kezar neviděla. Dobře. Z opačného směru, přímo před sebou kdesi za stromy, zaslechla jakýsi mužský hlas, kterému odpovědělo dívčí chichotání – turisté na hlavní stezce, a podle hlasů nebyli daleko. Když si Trisha rozepnula kalhoty, napadlo ji, že jestli se matka s bratrem přestanou na chvíli tak zajímavě hádat a ohlédnou se, aby viděli, jak se vede sestřičce, a místo ní uvidí cizího muže a ženu, tak budou mít třeba starost.

Dobře! Aspoň budou chvilku myslet na něco jiného. Na něco jiného než na sebe.

Hlavní trik, jak jí matka říkala tehdy za lepších časů v lese před dvěma lety, nespočíval v tom, že se vyčurá venku – holky to umějí úplně stejně jako kluci –, ale že to udělá, aniž by si promočila šaty.

Trisha se přidržela jedné příhodně trčící větve nedaleké borovice, ohnula kolena, pak si sáhla volnou rukou mezi nohy a vytáhla kalhoty a prádlo dopředu, mimo dostřel. Chvíli se nic nedělo – to bylo typické – a Trisha vzdychla. Kolem levého ucha jí krvežíznivě bzučel komár a ona neměla žádnou ruku volnou, aby se po něm mohla ohnat.

„Ach, nerezové nádobí!“ vyhrkla zlostně, ale bylo to legrační, opravdu excelentně hloupé a legrační, a tak se rozesmála. A v tom okamžiku se jí spustilo i čurání. Když skončila, nejistě se rozhlédla po něčem, čím by se utřela, ale pak si řekla – byla to znovu otcova slova –, že nebude pokoušet štěstí. Trochu zavrtěla ocáskem (jako by to k něčemu bylo) a potom si natáhla kalhoty. Když jí znovu u obličeje zabzučel komár, prudce ho zaplácla a spokojeně se zadívala na drobnou krvavou šmouhu na dlani. „Myslel sis, že nemám nabito, co, parťáku?“ pronesla.

Trisha se otočila znovu ke svahu, ale pak se otočila znovu, protože dostala nejhorší nápad v životě. Napadlo ji totiž, že půjde dopředu, místo aby se vracela na chodník vedoucí na vrch Kezar. Oba chodníky tvořily ypsilon; jednoduše přejde mezeru mezi nimi a dojde na hlavní stezku. Pohoda. V žádném případě se nemohla ztratit, protože úplně jasně slyšela hlasy těch druhých turistů. Opravdu se v žádném případě nemohla ztratit.

Druhá směna

Západní strana strže, do které si Trisha odskočila, byla mnohem strmější než strana, po které sestupovala. Při šplhání se přidržovala stromků, až vylezla nahoru a zamířila přes rovnější úsek ve směru, odkud předtím slyšela ty hlasy. Rostla tam ale spousta křoví a Trisha několikrát obcházela trnité zátarasy. Při každé takové obcházce upírala oči směrem, kde tušila hlavní stezku. Šla tak asi deset minut, pak se zastavila. V tom měkkém místečku mezi hrudníkem a žaludkem, tam, kde se veškeré dráty z celého těla propojují do jednoho klubka, ucítila první třepotavý záchvěv neklidu. Neměla už touto dobou dojít k odbočce Appalačské stezky na Severní Conway? Rozhodně to tak vypadalo, od odbočky na vrch Kezar nezašla přece příliš daleko, udělala tak padesát kroků (určitě ne víc než šedesát, nanejvýš sedmdesát), takže mezera mezi těmi dvěma chodníky, které se scházely na rozcestí ve tvaru Y, nemohla být moc velká, ne?

Poslouchala, jestli zaslechne hlasy z hlavní stezky, ale teď byly lesy tiché. No, to nebyla tak docela pravda. Slyšela sténání větru mezi vzrostlými starými borovicemi, slyšela křik sojky a z dálky ťukání datla, který si dobýval z dutého stromu svou dopolední svačinu, slyšela další komáry, kteří přiletěli (už jí bzučeli kolem obou uší), ale neslyšela žádné lidské hlasy. Vypadalo to, že je jediným člověkem v těch velikých lesích, a i když to bylo směšné, znovu ji nepříjemně zašimralo v tom místečku nad břichem.

Trisha znovu vyrazila vpřed, a trochu rychleji, chtěla se dostat ke stezce, chtěla, aby se jí na stezce konečně ulevilo. Došla k obrovskému padlému stromu, příliš vysokému, než aby ho dokázala přelézt, a tak se rozhodla, že ho podleze. Věděla, že chytřejší by bylo ho obejít, ale co kdyby ztratila směr?

Už se stalo, zašeptal jí v hlavě jakýsi hlas – děsivě studený.

„Ticho, nikde jsem se neztratila, tak buď zticha,“ odsekla šeptem a klekla si. V jednom místě pod starým kmenem s vrstvou mechu byla díra a Trisha se do ní vmáčkla. Listí, které otvor vystýlalo, bylo mokré, ale než si to uvědomila, měla tričko vpředu úplně promočené. Řekla si, že na tom nezáleží. Vsoukala se dál, ale batůžkem narazila do kmene – buch.

„Kurnik šopa!“ zašeptala (kurnik šopa byla momentálně její a Pepsina oblíbená nadávka – čišel z ní klasický venkov) a couvla. Zvedla se znovu na kolena, oklepala si z košile mokré listí a při tom si všimla, že se jí třesou prsty.

„Nebojím se,“ řekla nahlas, protože když šeptala, tak ji vlastní hlas trochu děsil. „Nebojím se ani trochu. Ta stezka je hned tady. Během pěti minut jsem u ní a pak poběžím, abych je dohnala.“ Sundala si batůžek a znovu vlezla pod strom, ale tentokrát batůžek tlačila před sebou.

Byla už napůl venku, když se pod ní cosi pohnulo. Podívala se dolů a uviděla, že listím se plazí tlustý černý had. Na okamžik jí všechny myšlenky v hlavě zanikly v tiché bílé explozi hrůzy a odporu. Kůže jí zchladla a hrdlo se sevřelo. Nemohla dokonce ani pomyslet na to jediné slovo had, jen ho cítila, jak jí studeně pulsuje pod teplou dlaní. Trisha zaječela a pokusila se vyskočit na nohy, ale zapomněla, že ještě není úplně venku. Pahýl větve, tlustý jako uříznutá paže, ji bolestivě dloubl do beder. Padla znovu na břicho a začala sebou mrskat, aby se zpod stromu dostala co nejrychleji, a sama při tom určitě vypadala trochu jako had.

Ten ohava už byl pryč, ale hrůza z ní jen tak nevyprchala. Měla hada přímo pod rukou, schovával se v suchém listí a měla ho přímo pod rukou. Zřejmě nekousal, díky Bohu. Ale co když jich tu je víc? Co když ti ostatní jsou jedovatí? Co když je jich les plný? A oni tu určitě byli, lesy byly plné všeho možného, co člověk nemá rád, všeho možného, čeho se bojí a instinktivně si to hnusí, všeho možného, co se vás snaží ochromit hnusnou, nepříčetnou panikou. Proč vůbec s tím výletem souhlasila? Nejenže souhlasila, ale souhlasila s radostí?

Popadla jednou rukou řemen batohu a uháněla dál, až jí batoh bouchal o nohu, a přitom se nedůvěřivě ohlížela po padlém kmeni a křovinách mezi dosud stojícími velikány, bála se, že uvidí toho hada, ještě víc se bála, že jich uvidí třeba celou armádu, jak tomu bývá v televizních hororech, Invaze vražedných hadů, v hlavní roli Patricie McFarlandová, strhující příběh malé holčičky, která se ztratila v lese a –

„Já jsem se ne–“ začala Trisha, ale v té chvíli, protože se právě ohlížela, zakopla o kámen trčící z vrstvy listí, zapotácela se, rozmáchla se volnou rukou v marné snaze udržet rovnováhu a pak ztěžka dopadla na bok. Při nárazu jí z beder, kam ji dloubla větev, vyšlehla bolest.

Zůstala ležet na boku v listí (vlhkém, ale ne tak ošklivě rozčvachtaném, jako bylo to pod padlým stromem), rychle oddechovala, cítila, jak jí mezi očima pulsuje. Najednou si zoufale uvědomila, že neví, jestli jde správným směrem nebo ne. Pořád se ohlížela a možná ze správného směru sešla.

Tak se vrať k tomu stromu. K tomu padlému stromu. Postav se tam, odkud jsi vylezla, a podívej se přímo před sebe, a to je ten směr, kterým chceš jít, to je směr k hlavní stezce.

Ale bylo tomu tak? Jestli ano, jak to, že ještě k hlavní stezce nedorazila?

Z koutků očí jí vytryskly slzy. Trisha usilovně zamrkala, aby je zamáčkla. Jestli se rozbrečí, nedokáže si už namlouvat, že se nebojí. Jestli se rozbrečí, mohlo by se stát všechno.

Pomalu se vrátila k padlému, mechem obrostlému stromu, i když se jí zoufale nechtělo jít špatným směrem ani pár vteřin, i když se jí zoufale nechtělo vracet se tam, kde viděla toho hada (ať byli jedovatí, nebo ne, stejně se jí hnusili), ale věděla, že musí. V místě, kde ležela, zrovna když zahlédla (a také – ach, Bože – nahmatala) hada, spatřila ve vrstvě listí prohloubeninu velikou právě jako malá holčička. Už se plnila vodou. Když se na ni tak dívala, sklesle si znovu přejela rukou vpředu po košili – celé mokré a zablácené. Skutečnost, že bude mít od plazení pod stromem mokré a ušpiněné tričko, jí zatím připadala nejhorší. Vyplývalo z ní, že došlo ke změně plánu… a když ten nový plán obnášel i prolézání mokrých děr pod padlými stromy, nebyla to změna k lepšímu.

Proč vůbec z té stezky scházela? Proč stezku spouštěla z očí? Jenom aby se vyčurala? Aby se vyčurala, i když se jí zase tolik nechtělo? Jestli ano, tak určitě byla cvok. A potom se zbláznila ještě jednou, když si myslela, že může bezpečně projít nezmapovaným lesem (tento výraz ji právě teď napadl). Nuže, dnes se tedy něco naučila, to rozhodně ano. Naučila se, že se musí držet stezky. Ať musí člověk udělat cokoli a jakkoli nutně, ať musí pořád dokola poslouchat kdoví jaké řeči, lepší bylo zůstat na stezce. Kdyby člověk zůstal na chodníku, neušpinil by si a nepromáčel tričko Red Sox. Na chodníku nečekalo žádné nepříjemné šimrání, které se objevuje v místečku mezi hrudníkem a žaludkem. Na stezce je člověk v bezpečí.

V bezpečí.

Trisha si sáhla na bedra a nahmatala v tričku zubatou díru. Ten pahýl větve tedy prošel skrz. Doufala, že se to nestalo. A když ruku zase stáhla, uviděla na špičkách prstů šmouhy krve. Trisha vzlykavě vzdychla a otřela si prsty o džíny.

„Klid, aspoň že to nebyl rezavý hřebík,“ řekla. „Buď vděčná za každé požehnání.“ To bylo jedno z úsloví její matky, ale nepomohlo. Trisha měla dojem, že v životě neměla méně požehnání než v této chvíli.

Podívala se pod strom, dokonce prohrábla teniskou listí, ale po hadovi nebylo ani stopy. Nejspíš nepatřil k jedovatému druhu, ale, panebože, stejně jsou hrozní. Nemají nohy a jsou kluzcí, z tlamy jim šlehá ten ohavný jazyk. Ještě teď na něj sotva mohla pomyslet – jak jí pod dlaní pulsoval jako studený sval.

Proč jsem si nevzala pohorky? Napadlo ji při pohledu na nízké reeboky. Proč jsem si vyšla v pitomých keckách? Odpověď samozřejmě zněla, že kecky se hodí k chůzi po chodníku… a původní plán zněl, že z chodníku nesejde.

Trisha na chvilku zavřela oči. „Nic se mi přece nestalo,“ řekla. „Akorát nesmím ztratit hlavu a nezjančit. Každopádně za nějakou minutku zaslechnu odtamtud lidi.“

Tentokrát ji vlastní hlas trochu přesvědčil, takže se cítila lépe. Otočila se, rozkročila se po stranách otisků svého těla v černé půdě a opřela se zadkem o mech na kmeni stromu. Tak. Přímo dopředu. Hlavní stezka. Musela tam být.

Možná. Ale možná by měla radši počkat tady. Počkat, dokud neuslyší hlasy. Přesvědčit se, že půjde správným směrem.

Jenže neměla stání. Chtěla se vrátit na stezku a co nejrychleji těch strašidelných deset minut (nebo už to možná bylo patnáct) hodit za hlavu. Takže si znovu vzala na záda batůžek – tentokrát poblíž nebyl žádný naštvaný, roztržitý, ale v podstatě hodný starší bratr, který by jí upravil řemínky – a znovu vyrazila. Kousavá havěť si ji už našla, bzučelo jí kolem hlavy tolik much, až jí připadalo, že jí před očima tancují černé tečky. Oháněla se po nich, ale nezabíjela je. Velké komáry zabíjej, ale ty malé je lepší jen zahnat, říkala jí máma… možná ve stejný den, kdy učila Trishu, jak děvčata čurají v lese. Quilla Andersenová (jenomže tehdy to ještě byla Quilla McFarlandová) řekla, že když se nějaká kousavá potvůrka zaplácne, tak to ty ostatní jakoby přivábí… a člověk si samozřejmě stále víc uvědomuje, jak ho otravují. Pokud jde o komáry a mouchy, řekla jednou máma, je lepší přemýšlet jako kůň. Předstírat, že máš oháňku, kterou je odháníš.

Když předtím Trisha stála u padlého stromu a oháněla se po mouchách, ale nezabíjela je, našla si očima vysokou borovici asi čtyřicet metrů vzdálenou… čtyřicet metrů na sever, pokud se stále orientovala. Došla k ní, a jakmile se u ní ocitla a opřela se rukou o kmen lepkavý smůlou, ohlédla se k padlému stromu. Šla po rovné čáře? Vypadalo to tak.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Holčička, která měla ráda Toma Gordona.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.