Vlastimil Vondruška

LETOPISY KRÁLOVSKÉ KOMORY II

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

© Vlastimil Vondruška, 2007

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2007

ISBN 978-80-243-4937-4 ePub

ISBN 978-80-243-4938-1 mobi

prof. MUDr. Miroslavu Ryskovi, CSc.

a

MUDr. Pavlu Drastichovi

FALEŠNÝ TOLAR

I.

Bylo pošmourno, ze zamračené oblohy neustále padal déšť, chvíli po kapkách, chvíli v celých proudech. Země byla vodou nasáklá tak, že ji ani nestačila vstřebávat. Všude se leskly hladiny kaluží, vyplňujících každičkou prohlubeň. Nad slatinami visely cáry šedé mlhy, halící zakrslé borovice. Hnijící voda a zetlelé dřevo vydechovaly nakyslou vůni bažiny.

Královský písař Jiří Adam z Dobronína sebou trhl a otevřel oči. Sám nevěděl, kdy vlastně usnul. Byl to již starší muž a jeho vlasy a pěstěná bradka prokvétaly stříbrem. S bledostí jeho unaveného obličeje, rozbrázděného jemnými vráskami, kontrastoval černý oděv zemského úředníka. I když měl kolem krku krajkové okruží a na ruce prsten s jaspisem, vypadal by chudě nebýt zlaté výšivky na prsou kabátce. Dával přednost šatům tradičního střihu. Nelíbily se mu výstřední novinky, v nichž se objevovali u dvora mladí šlechtici.

Ještě těsněji se zahalil do pláště podšitého liščí kožešinou. Uvědomil si, že je v kočáru sám. Jeho pomocník bakalář Petr byl pryč. Naklonil se k okénku kočáru, odhrnul promoklou záclonku a vyhlédl ven. Svého mladého pomocníka uviděl okamžitě. V první chvíli zaváhal, zda to je opravdu on. Nejasně sice rozeznával špinavý obličej s bystrýma očima, ale to bylo jediné, co se dalo poznat. Petrova urostlá postava byla obalená od škorní až po hlavu hroudami mazlavého bláta. Proti své vůli se hlasitě rozesmál.

„Inu, urozený pane, tak už to v životě chodí,“ naoko se zlobil zablácený mladík. Okázale si povzdechl a hlasem, jímž napodoboval svatovítského děkana, dodal: „Služebník se dře, špinavý a promoklý až za uši, zatímco pán se veze v suchu. Proto také Bůh chudáky miluje…“ Nestačil to doříci, protože v tu chvíli se kočár smekl ke straně. Zaklel a rychle se do něj opřel, aby nezapadl do příkopu. Kočí na kozlíku práskl bičem a koně zabrali ze všech sil. Korba se zakolébala, zaskřípala kola obalená bahnem, ale kočár zůstal na cestě.

„Takhle to vypadá už dobře dvě hodiny,“ postěžoval si zablácený mladík. „Musel jsem ven, abych pomohl spřežení. Tyhle proklaté slatiny snad nemají konec. Cesta není skoro vidět, všude samé bláto a voda. Chudáci koně…“

„A co ty?“ opáčil účastně královský písař. Natáhl ruku a otevřel dvířka, aby vystoupil a odlehčil unavenému spřežení.

„Nevystupujte, urozený pane. Teď už to není tak zlé, za chvíli budeme u Volyňky. Hostinský tvrdil, že budeme mít vyhráno, až se dostaneme k mostu,“ protestoval Petr. Protože královský písař váhal, sám dvířka kočáru přibouchl a dodal: „Pokud bude kočár prázdný, snadněji se smekne z cesty. Kromě toho chci mít sobecky všechny zásluhy sám.“

Pán z Dobronína se vděčně usmál. Uvelebil se na sedadle, přes nohy si přehodil teplou houni a napadlo ho, že už se nediví, proč mají všichni z cestování přes Šumavu takový strach. V českém království zatím neviděl drsnější krajinu než tyhle hory. Všude nekonečné hvozdy, kam snad ještě nevkročila lidská noha. Průsmyky stoupající až do oblak. Bažinaté louky porostlé sytě zelenou ostřicí, na nichž se nedal udělat kloudně krok. Vesnic poskrovnu, jen tu a tam pár samot. Jinak všude liduprázdno. A pořádných cest pár. Jediný, kdo na tom bohatl, byla královská města, která vybírala tučná mýta a cla. Ke spokojenosti panovníka. Člověk, který kdysi dávno přišel na jméno Zlatá stezka, musel být jasnovidec.

Kočár sebou znovu smýkl ke straně, dřevo zaskřípělo a vůz se zastavil. Déšť zesílil a těžké kapky bubnovaly do střechy tvrdě jako palice do vojenského bubnu.

„Urozený pane, zdá se mi, že vidím most!“ zajásal bakalář Petr. Zvedl ruku, aby si setřel pot z čela. Přitom mu z rukávu vytekl proud vody. Přesto se tvářil spokojeně. Královský písař si ne bez závisti uvědomil, že jeho pomocník, i když šlape už několik hodin bahnem, vypadá mnohem svěžeji než on, který se celou dobu veze. „Stáří je smutná věc,“ zabručel zdánlivě beze smyslu, ale bakalář Petr okamžitě pochopil. Znal ho dobře a věděl, že utěšování nemá cenu. Na nostalgii lék nebyl a královského písaře podobné nálady většinou rychle přešly. Přepadaly ho jen tehdy, pokud se cítil zbytečný. To pak byl i protivný.

„Sjedeme dolů tímhle úvozem a budeme mít bažinu za sebou,“ hlásil bakalář Petr spokojeně.

„No, nevím, nevím,“ protestoval starý Jakub, podle titulu sice komorník královského písaře, ale ve skutečnosti služebník, který se staral úplně o všechno. Seděl na kozlíku a v ruce držel opratě.

„Co se ti nezdá?“ optal se Jiří Adam z Dobronína.

„Jen se podívejte,“ starostlivě bručel Jakub, oblečený v dlouhém šedém cestovním plášti. Z kozlíku viděl přes keře na řeku mnohem lépe.

Petr se vyšvihl na oj a pozorně se zadíval dolů. Odtud to skutečně vesele nevypadalo. V mlze mezi závoji deště spatřil hnědou vodu, valící se s hukotem údolím. V řece plavaly větve stromů a keře, občas dokonce silná polena z nějaké pily z lesů výše po proudu. Voda se po několikadenních vytrvalých lijácích vylila z koryta a zaplavila cestu. Most sám stál na zvýšených pilířích pevně a vypadal, jako by se ho běsnění živlů netýkalo.

„Jakub se strachuje zbytečně,“ křikl optimisticky na královského písaře. „Most se zdá chvála bohu v pořádku! Pojedeme dál!“

Starý Jakub neprotestoval, jen si pro sebe polohlasně bručel něco o ztřeštěném mládí. Povolil koním opratě a prásknutím biče je pobídl k další chůzi. Petr zatím přivázal k zadní nápravě silné lano a pomáhal jím brzdit vůz, který se skřípotem klouzal po bahnité cestě úvozem dolů do údolí. Tentokrát už královský písař nedal na varování a vystoupil, aby s kočárem pomohl. Přes pokročilý věk nebyl žádný slaboch. Navíc ho to v kočáru vůbec nebavilo.

„Vidíte, urozený pane, že je tenhle svět někdy dokonce spravedlivý,“ usmál se bakalář Petr zadýchaně, když kočár konečně dorazil do údolí a zastavil na kraji vody před nájezdem na most. „Najednou se nepozná, kdo je chudák a kdo šlechtic. Bahna máte na sobě skoro stejně tolik jako já!“

Jiří Adam z Dobronína se podíval na svůj tmavý sametový oděv a skoro se zhrozil. Bláto měl skutečně všude, dokonce i na okruží u krku. Taková škoda! blesklo mu hlavou. Ale okamžitě rozmrzelost zahnal a mávl velkomyslně rukou: „Nevadí, Petře, hlavně že jsme celí. Nic nemá takovou cenu jako zdraví a život. Navíc ten oděv budeš stejně čistit ty, takže…“

„Proč myslíte, že jsem vám nahoře v bažinách říkal, abyste nevystupoval z kočáru? Pro vaše krásné oči určitě ne,“ odpovídal vesele bakalář Petr. Byl opravdu rád, že jsou konečně u mostu.

„Teď už je to jedno,“ vstoupil do jejich hovoru Jakub. Opatrně slezl z kozlíku a protahoval ztuhlé klouby. „Já ty šaty večer raději vyčistím sám. To by dopadlo, kdyby si je vzal do práce Petr. Pokud se ovšem přes ten zatracený most vůbec dostaneme.“

Ze břehu nevypadal most zdaleka tak bezpečně jako shora. Chvěl se pod náporem vody, praštěl a skřípal. O pilíře se s duněním rozbíjelo vše, co povodeň přinášela. Protože se voda rozlila kolem a zatopila kus cesty, musel bakalář Petr přebrodit mělkou tůňku. Opatrně vkročil na most. Přidržoval se zábradlí a pozorně se díval pod nohy. Pomalu přešel na druhou stranu a stejně pomalu se loudal zpátky. Občas zadupal nohou na prkno, které se mu nezdálo pevné. Pro jistotu několikrát zalomcoval zábradlím. Nakonec se vrátil ke kočáru.

„Myslím, že to půjde, urozený pane,“ hlásil spokojeně výsledek prohlídky. „Vy a Jakub zůstaňte zde, já převedu koně a kočár. Až budeme na druhé straně, vydejte se za mnou. Nemá cenu most přetěžovat.“

Královský písař chvíli uvažoval. Trochu nedůvěřivě sledoval prudkou vodu, která se hnala korytem. Věděl však, že tohle je jediné řešení. Nakonec přikývl a starostlivě přál Petrovi hodně štěstí.

Bakalář přikývl a pevně uchopil otěže. Koně se okamžitě začali plašit, protože se báli. Zvířecí instinkt jim napovídal, že to není bezpečné. Ale bakalář Petr byl silný a dokázal je donutit, aby poslechli. S neochotným zařehtání ho následovali. Snadno se dostali přes tůňku a vjeli na most. Kola rachotila po prknech, pod nimiž bouřila Volyňka.

Most se chvěl a praskal, ale zatím držel pohromadě. Bakalář Petr tušil, že dlouho už nevydrží. Pospíchal a koně, kteří pochopili, že se musí dostat co nejrychleji na opačný břeh, se přestali vzpínat a se sklopenými hlavami táhli, co jim síly stačily. Už se zdálo, že mají vyhráno, když pod kopytem jednoho z nich prasklo prkno. Kůň se prudce naklonil do strany a bokem padl na zábradlí. To však naštěstí vydrželo. Bakalář Petr bleskurychle přitáhl opratě a prudce škubl koženým řemenem, aby koni pomohl. Hnědák poskočil a podařilo se mu získat ztracenou rovnováhu. Petr vyděšené zvíře konejšivě popleskal po šíji, jenže to nebylo nic platné. Plašit se začal i druhý kůň a navíc se most začal chvět. Jeden kůň se chtěl rozběhnout, druhý zůstal stát, bil kopyty a vzpínal se.

Bakalář Petr musel chtě nechtě povolit opratě, aby ho vyplašení koně nezasáhli svými kopyty. Zadní kola se smekla ke straně a přerazila zábradlí. Kočár se pomalu začal sunout přes okraj mostu do rozbouřené vody. Koně ucítili tah, kterému nedokázali čelit. Propadli panice, poděšeně ržáli a snažili se urvat z postraňků.

„Musíme jim pomoci,“ vykřikl zděšeně královský písař, který z břehu sledoval marný zápas svého pomocníka.

„Zůstaňte tady, urozený pane!“ křičel starý Jakub a popadl ho za okraj pláště. Ale zastavit ho nedokázal. Jiří Adam z Dobronína rozepnul přezku a plášť ztěžklý vodou zůstal starému sluhovi v rukách. Pak se rozběhl po zatopené cestě k mostu.

Koním zdivočelým hrůzou se zatím podařilo vytáhnout kočár z nebezpečí, a sotva se uvolnil, rozběhli se po mostě. Bakalář Petr na poslední chvíli uskočil, aby ho neudupali. Div se nepřekotil přes zábradlí. Kočár se řítil po mostě a ozvalo se ostré praskání. Petr na nic nečekal a rozběhl se za kočárem.

Most se nachýlil na stranu, pak se uvolnilo několik trámů a dřevěná konstrukce se začala překlápět do hučící hnědé vody. Přesně ve chvíli, kdy kočár sjel na pevnou zem, se most rozlomil. Trámy odletovaly z pilířů jako třísky a okamžitě se jich chopila řeka. Petr skočil a dopadl do řeky, naštěstí těsně u břehu, kde měl vody stěží po kolena. Oddechl si a sledoval, jak koně zpomalují. Nechal je být, protože bylo jasné, že daleko neutečou. Obrátil se a chtěl zamávat na znamení, že je v pořádku. Při pohledu na řeku však ztuhl hrůzou. Na opačném břehu stál jen starý Jakub. V troskách bortícího se mostu zahlédl královského písaře, který se zoufale snažil uniknout ze smrtící pasti.

Zaslechl výkřik, který vzápětí přehlušila další prudká rána. Celý most se sesunul do kalné vody. Trámy a prkna mizely ve víru hnědé pěny a s nimi sklouzla do vody i postava v černém oděvu. Téměř okamžitě se jí zmocnil silný proud.

Bakalář Petr neváhal ani okamžik. Odepjal plášť, aby mu nepřekážel, a vrhl se do kalné vody. Rychlými tempy se snažil dostat doprostřed řeky, kde viděl mezi změtí dřeva hlavu svého pána. Na chvíli zmizela pod hladinou, ale vzápětí se objevila o několik metrů dál. V tu chvíli vůbec nepřemýšlel, že to, co dělá, je čiré bláznovství. Voda výhrůžně hučela a silný proud ho strhával stranou. Napadlo ho, jaké bylo štěstí, že se během studií v Itálii naučil obstojně plavat.

Rychlými tempy se blížil ke změti trosek, které svíraly tělo jeho pána. Dostal se do proudu a ten ho hnal sám. Najednou ucítil prudkou ránu do týla, až mu zajiskřilo v očích. „Zatracené trámy!“ zaklel. Měl by si dávat lepší pozor, jenže na to nebyl čas.

Znovu zahlédl pána z Dobronína, který se z posledních sil držel zlomeného trámu. Chtěl k němu zamířit, jenže nyní ho proud hnal stranou. Ucítil další prudkou ránu do zad. Vzápětí mu větve sevřely nohu. Sice ji vyprostil, ale prudce ho bodlo v kotníku. Teď již sám bojoval o holý život. S tupým překvapením si uvědomil, že ho začínají opouštět síly. Ramena tuhla a na hrudi cítil svíravý tlak únavy. Voda byla ledová a rychle mu brala síly i dech.

Změť trosek mostu, v níž byli oba zaklíněni, je hnala do míst, kde se údolí rozšiřovalo a Volyňka se rozlévala do táhlého oblouku. Tady se proud hnědavé studené vody trochu zpomalil. Zanesl trámy blíže ke břehu. Bakalář Petr ke svému překvapení ucítil pod nohama kamenité dno. Zapřel se, co mu síly stačily, odstrčil od sebe dva větší trámy a konečně se uvolnil ze smrtícího sevření. Vrátil se zpátky na hlubší vodu a přiblížil se ke královskému písaři. Natáhl se a konečky prstů zachytil konec trámu, na kterém viselo jeho tělo. Vší silou ho začal natáčet ke břehu. V té chvíli se jeho pán pustil, protože mu došly síly. Zmizel pod hromadou větví.

Bakalář Petr vztekle zařval a vrhl se do nepřehledné změti dřeva. Podařilo se mu prorazit příkrov větví a pod nimi nahmatal cosi vláčného, co nemohlo být nic jiného než lidské tělo. Zapřel se patami o dno, pod hladinou zatnul prsty do studené látky a rychle táhl náklad ke břehu. Do levé ruky ho chytla křeč, ale nepovolil. Pomalu couval ke břehu a s každým krokem odpor vody slábl. Jakmile se vyprostil ze sevření větví, uvědomil si, že má vyhráno. Nadechl se a pak se ponořil pod hladinu. Uchopil tělo královského písaře pod rameny a zvedl mu hlavu nad vodu.

Teď už nešlo o šikovnost, ale jen to, jak dlouho mu vydrží síly. V uších mu hučelo a stěží rozeznával, co je dunění řeky a co jeho vlastní tep. Táhl a táhl, rval se s proudem vody. Teprve když voda klesla pod pás, na chvíli se zastavil. Nadzvedl tělo svého pána a podíval se mu do obličeje. Královský písař měl zavřené oči a nejevil známky života. Petr zatnul zuby a dál táhl tělo ven z vody. Konečně se dostal na travnatý bahnitý břeh.

Opatrně položil tělo královského písaře na zem, rozhrnul mu kazajku a uchopil ho za ruku. Ucítil slabý tep. Radostně si uvědomil, že žije. Rozevřel mu ústa, prsty z nich odstranil listí a pak královského písaře obrátil na břicho. Oběma rukama mu zatlačil na záda, jako to vídával na lekcích z praktických věd lékařských v Bologni. Po několika vteřinách z úst vytekla trocha vody a vzápětí se pán z Dobronína prudce rozkašlal. Zhluboka se nadechl a zasténal.

Petr si rychle svlékl kazajku, obrátil stále ještě bezvládné tělo královského písaře na záda a kazajkou mu podložil hlavu. Jiří Adam z Dobronína byl bledý a měl zavřené oči, ale dýchal již sám a pravidelně.

II.

„Měli jste z pekla štěstí,“ ozval se za zády bakaláře Petra mužský hlas. Polekaně se ohlédl. Asi deset kroků za ním stál muž v kožené kazajce a se širokým kloboukem na hlavě. S neskrývaným obdivem pokračoval: „Předpokládám, že ti koně, co se splašili, jsou vaši!“

„Jsou,“ potvrdil bakalář Petr. „Teď mi ale prosím rychle pomozte. Musíme urozeného pána dostat co nejdříve někam pod střechu do tepla!“

„To nebude problém. Počkejte tady,“ přikývl neznámý muž. Beze slova se otočil a rozběhl do nedalekého lesíka. Bakalář Petr si s potěšením všiml, že pán z Dobronína otevřel oči. Ale než stačil něco povědět, vyjel z lesa kočár s erbem českého krále. Táhl ho jen jeden kůň a na kozlíku seděl onen cizí muž. Když dojel až k nim, přitáhl opratě a na vysvětlenou dodal, že druhý kůň si bohužel zlomil nohu, a tak ho utratil.

Bakalář Petr uchopil tělo královského písaře do náruče a opatrně ho uložil na dno kočáru. Vyšvihl se na kozlík vedle cizího muže v kožené kazajce a netrpělivě ho prosil, aby je co nejrychleji odvezl k nejbližšímu stavení.

Muž se na nic nevyptával, švihl bičem a kočár se rozkodrcal po nerovné louce zpátky k lesíku. Objeli nízké křoviny a dostali se na kamenitou cestu, která vedla od zbořeného mostu.

„Jen co objedeme les, bude dobře. Za kopcem stojí čkyňská tvrz,“ oznámil muž v kazajce. „Já se jmenuji Ondřej a sloužím tam jako pacholek.“

Bakalář Petr se nevyptával, jen se zahalil do houně starého komorníka Jakuba, kterou našel ležet pod sedátkem. Roztřásla ho zimnice a cítil slabé křeče ve svalech. Z několika ran mu tekla krev, ale naštěstí to všechno byly jen povrchové škrábance. Sehnul se a sáhl do koše pod kozlíkem. Vytáhl režnou lahvici z černavé hlíny, jejíž hrdlo uzavíral smotek plátna. Byl rád, že je celá. Vytrhl zátku a žíznivě se napil ostré pálenky. Pak Ondřejovi nařídil, aby na chvíli zastavil.

Seskočil na zem a otevřel dvířka kočáru. Královský písař měl zavřené oči, ale dýchal pravidelně. Spíše než zranění ho přemohla únava.

Petr mu opatrně rozevřel ústa a nalil do nich pár kapek pálenky. Pán z Dobronína se rozkašlal, ale pálenku polkl. Toho Petr využil a nalil mu do úst ještě jeden hlt. Královský písař otevřel oči. Chvíli se nechápavě rozhlížel, než si vzpomněl, co prožil.

Těžce zvedl ruku a dlaní si přejel po tváři. Pak tiše a s námahou řekl: „Děkuji ti, Petře.“

„Chvála bohu, dopadlo to dobře,“ usmál se bakalář a bezděčně se pokřižoval. „Kousek odtud je nějaká tvrz. Jmenuje se Čkyně. Tam si odpočinete!“ Nastoupil do kočáru a z okénka křikl na Ondřeje, aby pokračoval dál.

Cesta vedla těsně podél lesa a za chvíli začala stoupat do mírného svahu. Kočár zpomalil a skřípání kol o kameny se změnilo v hluché čvachtání. Pak se vůz zastavil, protože uvízl v blátě, které se řinulo v proudech ze svahu přes cestu. „Dneska mi Bůh nepřeje, abych se vezl. Takže zase za kočárem,“ povzdechl si Petr a vyskočil ven. Opřel se ramenem o zadní stěnu vozu a tlačil, co mu síly stačily. Jeden kůň byl málo, ale nakonec se podařilo povoz vyprostit. Jen se dostali přes bahnitý úsek, jelo se lépe. Za chvíli dorazili na nevysoké návrší. Kolem cesty byly roztroušené roubené vesnické chalupy a o kousek níže stála tvrz.

Brána byla otevřená. Před palisádovou hradbou se táhl mělký příkop s dřevěným mostem, na který se bakalář Petr podvědomě s nedůvěrou zadíval. Ale tady už žádné nebezpečí nehrozilo. V příkopu pod mostem žádná voda netekla. Rostly tam kopřivy, pobíhaly husy a slepice.

Mezi lidmi se už zřejmě rozkřiklo, že do Čkyně přijíždí zemský úředník. Dalo se to snadno poznat podle erbu českého krále na dvířkách kočáru. U brány zevlovalo několik děveček a také pár dětí. Déšť zatím zesílil. Na čistě uklizeném nádvoří tvrze na ně čekal rytíř Jíra Malovec. Byl to rozložitý zamračený muž s černými vlasy, dlouhými vousy a s hustým obočím, srostlým nad nosem do přísné linky.

Sotva zastavili, pacholek Ondřej seskočil z kozlíku a úslužně otevřel dvířka. Rytíř Malovec pomohl královskému písaři vystoupit. Hlubokým hlasem uctivě řekl: „Vítám vás, urozený pane. Račte za mnou do síně…“ Nestačil dopovědět, Jiřímu Adamovi z Dobronína se únavou podlomila kolena a byl by upadl, kdyby ho bakalář Petr nezachytil.

„Tudy,“ ukázal rytíř Malovec k patrovému kamennému stavení, které těsně přiléhalo k nízké hranolovité věži. I když tvrz vystavěli kdysi její majitelé jako dobře chráněnou pevnost, obytné stavení samo bylo přestavěné nedávno a působilo velice útulně. Mělo široká okna zasklená kruhovými terčíky. Průčelí zdobila bílá omítka s jednoduchým sgrafitem. Bakalář Petr během studií v Itálii renesanční stavby nesmírně obdivoval. Byl rád, že se v poslední době začaly objevovat i v Čechách.

Podpíral královského písaře, který se sice bránil, že už je mu lépe a může jít sám, ale nakonec se vděčně opřel o jeho silné rámě. Ač se mu šlo špatně a bolel ho každý krok, zvědavě se rozhlížel kolem sebe. Opatrnosti nebylo nikdy dost. S překvapením zjistil, že všechna stavení vypadají výstavně. Byla z kamene a měla nové šindelové střechy. Zdálo se, že majitel vede hospodářství pečlivě, a pokud si královský písař stačil všimnout, chlévy byly plné dobytka. Rytíř Jíra Malovec rozhodně nebyl žádný chudák. To ho trochu uklidnilo, i když sám nevěděl proč.

Ve svém dlouhém životě vyšetřoval již spoustu zločinů a mnohokrát si ověřil, že ani nejbohatší velmož nemá dost a je ochoten riskovat, aby uloupil ještě víc. Jenže teď byly podobné úvahy liché. Toužil sednout si a odpočívat.

Klopýtali za rozložitou postavou rytíře Malovce do klenutého mázhauzu a po úzkých kamenných schodech do patra obytného stavení. Čkyňský zeman je zavedl do jizby se stropem z hrubých trámů, zčernalých stářím. Místnost byla zařízená jako lázeň a z mohutné pece s kamennou klenbou sálalo teplo. Na masivním řetězu visel nad ohněm měděný kotel s horkou vodou. Vedle pece stála nízká, ale široká dřevěná káď stažená obručemi. Bakalář Petr opatrně pomohl svému pánovi posadit se na lavici ke dveřím. Jiří Adam z Dobronína se opřel o kamennou zeď a mlčky čekal. Cítil, jak se mu na tělo lepí studené mokré šaty. Jíra Malovec zatleskal a do jizby přiběhly dvě děvečky. Štoudvemi začaly káď plnit horkou vodou. Čkyňský zeman se usmál a hostům se omluvil, že je teď nechá chvíli odpočívat. „Po ledové koupeli je horká voda to nejlepší, čím si můžete spravit chuť. Zatím zařídím ostatní. Chovejte se tu jako doma. Pokud byste něco potřebovali, stačí zavolat.“

Bakalář Petr zůstal nerozhodně stát a rozpačitě uvažoval, co dělat. Dívky stály u kádě s vodou a vesele si ho prohlížely. Začal rozepínat oděv královskému písaři a přes rameno na ně houkl, aby je nechaly samotné. Ale obě to se smíchem odmítly. Petra odstrčily a zručně královského písaře svlékly.

Jiří Adam z Dobronína se nebránil, jen s povzdechem pokrčil rameny, jako by se vzdával na milost a nemilost. Když ho dívky svlékly, pomohly mu posadit se do kádě. Bylo zřejmé, že lazebnické řemeslo ovládají výtečně. V horké lázni přišel královský písař rychle k sobě. Teplo mu dělalo dobře. Odpočíval s přivřenýma očima, zatímco dívky ho trpělivě masírovaly. Cítil, jak se mu do zkřehlého těla vrací život.

„To by snad stačilo,“ bručel královský písař, když se doteky dívek staly odvážnější, ale vůbec se jim nebránil. Teprve po hodné chvíli přinesla světlovlasá lazebnice veliké prostěradlo. Dovolila mu vstát a rychle ho zabalila. Bakalář Petr ho přes jeho protesty uchopil do náruče a odnesl do vedlejší komnaty. Bylo v ní rovněž příjemné teplo, neboť v krbu hořel oheň. Uložil ho na lůžko s vysokými nebesy. Vzápětí se objevil rytíř Malovec a v ruce nesl cínovou konvici s horkou medovinou. Z police na stěně sebral dvě číše ze zeleného skla, zdobené skleněnými nitěmi, které je obtáčely jako hadi. Postavil číše na stůl a naplnil.

„Vítejte v mé tvrzi, urozený pane,“ uklonil se královskému písaři překvapivě elegantně. Pak se obrátil na bakaláře Petra a nařídil: „Nech nás samotné. Věřím, že i tobě přijde horká lázeň vhod. Já už se o tvého pána postarám!“

Odpoledne déšť ještě zesílil a se zběsilou neúprosností bušil do střech tvrze i nedaleké vesnice. Teprve za soumraku se podařilo dvěma čeledínům dopravit do Čkyně oklikou přes brod u Lčovic starého sluhu Jakuba. Byl promočený na kost a k smrti vyděšený, protože po zborcení mostu byl přesvědčený, že jeho pán zahynul ve vodách rozbouřené Volyňky.

Jiří Adam z Dobronína spal až do večeře. Když pro něho bakalář Petr přišel, posadil se na lůžku a trochu provinile se omlouval, že vůbec netušil, kolik už je hodin. S bolestivou grimasou ve tváři se začal oblékat a přitom se starostlivě svého pomocníka zeptal, zda si také alespoň trochu odpočinul.

„A víte, urozený pane, že ani moc ne?“ odpověděl bakalář Petr a rozmarně se protáhl. Jiří Adam z Dobronína na něho vrhl zkoumavý pohled a zamračil se. Přes ramena si přehodil plášť a upozornil, že dnešek považuje za výjimečný, proto se nebude pídit, jak dlouho si užíval služeb obou lazebnic. Chápe, že si to za záchranu jeho života zasloužil, ale příště si dá lepší pozor, aby ho Petr nemusel zase zachraňovat a tím pádem nezvlčil.

Spolu sestoupili po úzkém schodišti do přízemí. Hlavní síň potvrzovala zámožnost čkyňského zemana. Její zařízení vůbec nepřipomínalo venkovskou tvrz, ale spíše palác velmože. Kolem velkého dubového stolu stála křesla s vyřezávanými opěradly. Na všech spočívaly pro pohodlí stolovníků červené sametové polštáře vyšívané stříbrem. Přes stůl byl přehozený flanderský koberec a na něm bělostný ubrus. Cínové nádobí bylo bohatě zdobené ornamenty s tepanými lístky a vinnými hrozny. Podle dokonalosti provedení šlo určitě o norimberskou práci.

Pro každého stolovníka byla připravena štíhlá číše na víno s malými perličkovými nálepy. Uprostřed stolu hořel tucet voskovic ve dvou mosazných svícnech, znázorňujících pohanské bohyně s rohy hojnosti ve zvednutých rukách. Skutečným skvostem byl středně velký obraz na stěně mezi krbem a okny. Znázorňoval boha Poseidona, který troubí na mořskou mušli a svolává nymfy.

Sotva se usadili do křesel, ukázal bakalář Petr na obraz, který ho přímo fascinoval. Obdivně řekl: „Překrásné dílo. Tuším, že není domácí.“

„Není,“ potvrdil rytíř Jíra Malovec se samolibostí, kterou se ani nesnažil zakrýt. „Přivezl jsem ho z Itálie.“

„Není náhodou od mistra Sandra z Florencie?“ vyzvídal bakalář Petr zaujatě.

Zamračený rytíř se snad poprvé usmál. Zavrtěl hlavou a lítostivě podotkl, že je nebude klamat. „Netušil jsem, že by se v českém království našel takový znalec malířského umění. Ne, slovutný mistr Sandro ho nenamaloval. Autorem je jeden z jeho talentovaných žáků. Ale přesto skrývá ten obraz v sobě hodně z jeho umění a mně se opravdu líbí. Proto jsem ho ve Florencii koupil. Ale nyní mi dovolte obrátit vaši pozornost od krásy namalované ke kráse skutečné. Toto je má dcera Lucie,“ řekl a se stejnou pýchou, s jakou před chvílí hovořil o obraze, ukázal na tmavovlasou dívku, která seděla se sklopenýma očima vedle bakaláře Petra.

Mohlo jí být dvacet let. Byla oblečená střídmě v tmavohnědých šatech upnutých až ke krku. Vlasy měla spletené do copu, svinutého na hlavě a zakrytého síťkou ze stříbrných nití. Účes si pro parádu ovinula šňůrou z malých perliček. Protože neměla čepec, bylo zřejmé, že je dosud svobodná, což bakaláře Petra trochu překvapilo. Byla velice hezká a v jejím věku bývala většina dívek vdaná.

Rytíř Malovec pokynul děvečkám, aby začaly nosit na stůl. Přitom zachytil tázavý pohled královského písaře, jemuž vyhradil čestné místo vedle sebe. Trochu zachmuřeně vysvětlil, že na nikoho již nebudou čekat. „Ovdověl jsem bohužel před několika lety. Takže jedinou paní domu je Lucie! Je to mé jediné dítě.“

Večeře proběhla velice příjemně. Rytíř Malovec byl dobrý společník. Vyprávěl o okolní šlechtě, líčil spory mezi královskými městy a k lepšímu přidal historky o loupežnících. Vyprávěl vtipně, bylo zřejmé, že má vynikající postřeh a na nectnosti jiných se dokázal dívat s laskavým nadhledem. Jiří Adam z Dobronína nechtěl zůstat pozadu a na oplátku vzpomínal na novinky z královské kanceláře, vyprávěl o chystaném zemském sněmu i o sporech s králem Ferdinandem I. Habsburským o tradiční zemská práva. Královskému písaři nebylo sice na první pohled nejlépe a tváře mu horečnatě hořely, přesto měl dobrou náladu. S chutí jedl a pil. Pokrmy i víno byly vynikající.

Lucie se zapojovala do hovoru jen výjimečně, ale byl v tom především ostych. Když promluvila, bylo zřejmé, že vůbec není hloupá. Bakalář Petr také většinu času mlčel. S potěšením zaznamenal, že je obsluhuje černovlasá lazebnice, která se mu docela líbila. Jednou se o něho nenápadně otřela bokem. I když to bylo možná nezdvořilé, díval se spíše na ni než na Lucii, která tiše seděla vedle něho.

Večeře se protáhla do pozdní noci. Byla už tma, když bakalář Petr doprovodil královského písaře do ložnice. Protože starý Jakub dávno spal, sám se ho ujal. Pomohl svému pánovi převléknout se do plátěné noční košile. Spokojeně zaznamenal, že některá z děveček zatím vyhřála lože měděným ohřívadlem. V krbu hořela silná buková polena. Na stole u okna stála konvice s kořeněným vínem, z něhož voněla máta.

Najednou se ozvalo nesmělé zaklepání. Bakalář Petr zvědavě otevřel dveře. Na chodbě stála zemanova dcera Lucie. Ostražitě se rozhlédla a rychle vstoupila. Sama za sebou zavřela dveře.

III.

Dcera rytíře Malovce se rozpačitě zastavila na prahu jizby. S obavami se podívala na bakaláře Petra a pak se obřadně uklonila královskému písaři. Bez rozpaků začala hovořit: „Urozený pane, omlouvám se, že jsem si troufla vyrušit vás tak pozdě v noci, a navíc vím, že jsem nezdvořilá, protože jsem přišla bez ohlášení. Ale má věc spěchá! Chápu proto, že jste se nemohl na mou návštěvu náležitě připravit,“ dodala s jiskřičkami v očích, když viděla, jak si Jiří Adam z Dobronína přes sebe chvatně přetáhl pokrývku až k bradě, protože byl oblečený jen v plátěné noční košili.

Královský písař se zamračil a chvíli si pozorně prohlížel její obličej. S výsledkem byl spokojený. Dívka mu připadala poctivá a zřejmě i hodná. Pokynul Petrovi, aby k jeho loži přisunul křeslo od okna. Vybídl Lucii, aby se posadila. Oč méně důstojně byl oblečený, o to galantněji se snažil chovat. Velkomyslně prohlásil: „Pro tebe si samozřejmě najdu čas kdykoli, krásná panno. Ale abych předešel případným rozpakům, nechceš hovořit pouze se mnou?“

Lucie rychle zavrtěla hlavou. „Právě jsem chtěla požádat vašeho pomocníka, zda by nebyl tak laskavý a nezůstal tady.“ Už se netvářila klidně jako na začátku. Královský písař měl dokonce dojem, že vidí v jejích očích slzy. Truchlivě si povzdechla a vyhrkla: „Prosím vás, pomozte mi!“

„Hrozí ti něco?“

„Mně vlastně nic. Ale…“ Lucie se na chvíli zarazila a v rozrušení roztrhla malý hedvábný kapesníček, který držela v ruce. Byla nervózní, protože zjevně nevěděla, jak začít. Chvíli mlčela a pak vyhrkla: „Stalo se veliké bezpráví! Před deseti dny někdo zamordoval sklářského mistra Wolfa. Zabil ho v noci na cestě z naší tvrze do města Vimperku. Z té vraždy obvinili vimperského městského písaře Zbyška ze Stach. V těle toho skláře se našla jeho dýka. A kdyby jenom to. Uhlíř Jan prý mord viděl a podle oděvu písaře Zbyška poznal. Tehdy se totiž Zbyšek skutečně vracel tou cestou do Vimperku. Při výslechu útrpným právem se k mordu přiznal a páni konšelé ho odsoudili k trestu smrti. Bude oběšen a poprava se má vykonat co nejdříve.“

„V tom, co nám vyprávíš, jsem žádné bezpráví neshledal,“ zvažoval její výpověď královský písař. „Já si naopak myslím, že každý podobný zločin musí být co nejpřísněji potrestán! Nikdo nemá právo brát život jiným. Ale pokud to udělá, neexistuje pro něho milost. Smyslem křesťanství je sice odpouštět, ale také trestat.“

„Jenže písař Zbyšek nevraždil, urozený pane! I když to tak snad vypadá,“ prudce namítla Lucie.

Chvíli panovalo v ložnici ticho, které rušilo jen praskání polen v krbu a vítr, který lomcoval zavřenými okenicemi. Pak se bakalář Petr černovlasé dívky jemně optal: „Chcete, urozená panno, naznačit, že víte víc, než se podařilo při vyšetřování zjistit?“

„Písař Zbyšek byl tu noc u mě,“ řekla Lucie uzardělá hanbou. „Odešel až po půlnoci, právě když vycházel měsíc. Tehdy byla stejně pošmourná noc jako dneska. Tedy… on vlastně nebyl se mnou celou tu dobu. Ale já ho znám lépe než kdokoli jiný. Nikdy by nemordoval! Neměl důvod. A nejde jen o pocit. Mám důkaz! Když tu noc přišel, všimla jsem si, že má u opasku prázdné pouzdro. Zeptala jsem se, kam dal dýku, a on mi lehkomyslně opáčil, že ji od rána hledá. Prý ji někde ztratil. Právě tuhle dýku pak našli v těle zavražděného skláře. Chápete, písař Zbyšek to udělat nemohl!“

„To jsi ale nikomu neřekla, viď?“ optal se královský písař laskavě.

„O všem ví moje stará chůva. Tu noc ho vyprovázela z tvrze. Pouštěla ho potají zadní brankou. I ona si všimla, že mu chybí dýka! Ale jinak… víte, můj otec,“ zarazila se a začala vzlykat. Pak jako by všechen nahromaděný žal přetekl a ona začala překotně vysvětlovat: „Otec mě miluje, koupí mi všechno, na co si vzpomenu. To ano, ale jinak žiju jako v klášteře. Sama nesmím na krok ven, nepustí ke mně nikoho, kdo se mu nezdá. Jiné mají v tomhle věku děti, ale ke mně se žádný svobodný muž nesmí přiblížit. Nikdo v okolí není otci dost dobrý. O všech s pohrdáním tvrdí, že jsou žebravá chátra.“

„To je ošemetná situace,“ souhlasil pán z Dobronína mírně. „Pokud by se tvůj otec dozvěděl, že se scházíš s obyčejným městským písařem, jemu bys přiznáním nepomohla a tebe by asi přísně potrestal.“

„Ne asi, určitě! Urozený pane, pomozte písaři Zbyškovi! Jestli ho popraví, nechci žít,“ vykřikla Lucie vášnivě.

„No no,“ chlácholil ji královský písař. „Jsi ještě mladá. V životě člověka potkají různá neštěstí, ale to neznamená, že je se vším konec. Sama jsi řekla, že ho při vraždě viděli. Co když se v něm mýlíš…“

„Tak to ne!“ přerušila ho ostře. „Nepřišla jsem, abyste mne konejšil jako malou holčičku. Já mu věřím. Pomůžete mu?“

Královský písař se odmlčel a odvrátil oči stranou. Ve tváři se mu usadila chladná maska lhostejné povýšenosti a přísně stiskl rty. Bakalář Petr věděl, co znamená. Jiří Adam z Dobronína nikdy nesliboval nic, co nemohl splnit. Jako královský úředník dbal na svou dobrou pověst. Pokud věděl, že není v jeho silách pomoci, raději ani neodpověděl. Říkával, že neví, proč by on měl být poslem špatných zpráv.

Petr se chvíli díval na nešťastnou dívku. Věděl, že o takových věcech rozhoduje výhradně jeho pán, ale nemohl si pomoci. Byl ještě příliš krátce zaměstnán jako pomocník v královské komoře. Uchopil Lucii kolem ramen a konejšivě řekl: „Slibuji, že udělám vše, abych tvého milého zachránil.“

„Já věděla, že se na vás mohu spolehnout. Hned jak jste se tu objevili, poznala jsem, že jste čestní muži. Děkuji vám,“ vyhrkla s důvěřivou vírou mládí. Vyskočila z křesla, rychle se sklonila a vtiskla královskému písaři na tvář dlouhý polibek. Pak se otočila a vyběhla na chodbu.

V komnatě se rozhostilo ticho, přerušované pouze praskáním polen v krbu. Bakalář Petr si všiml, že déšť se trochu utišil. Ale radost z toho neměl. S obavami sledoval svého pána.

Jiří Adam z Dobronína se zlostně mračil a nakonec popuzeně vybuchl: „To se ti povedlo, ty… samaritáne! Kdo ti vůbec dal právo k takovému slibu?“

Petr věděl, že by se měl omluvit. Byl služebník a jeho povinností bylo poslouchat. Jenže měl svou čest. Trochu odměřeně odsekl: „Odpusťte, urozený pane, ale pokud je to v mých silách, pomohu každému, kdo je v nouzi. Ať už topícímu se v rozbouřené řece, nebo nespravedlivě odsouzenému v žaláři!“

Královský písař mlčel a pozorně si ho měřil. Často si říkal, že kdyby měl syna, chtěl by, aby byl jako jeho pomocník. Zápasil v něm cit s rozumem. Nakonec si unaveně přejel rukou po čele: „Máš pravdu… jako Petr Korec. Ale nezapomeň, že existuje mnoho pravd. Podle zemského řádu nemá náš úřad právo zasahovat do rozhodování městské rady. Královská komora rozsudek jen potvrzuje či zamítá, pokud existují oprávněné pochybnosti. Jinak nic víc a nic míň. Dal jsi té dívce slovo, jak ho chceš splnit? Žádný konšel se s tebou nemusí o té věci bavit!“

Bakalář Petr mlčel a nešťastně pokrčil rameny. Byl ochotný poprat se s každým lotrem, svému pánovi už mnohokrát při vyšetřování pomohl, ale v jedné věci byl na něj zcela odkázaný. I když v Itálii právo studoval, spleť zemských předpisů byla tak složitá, že mu stále připadala jako nepochopitelný labyrint. Pouze ten, kdo strávil v úřadech spoustu let, se v nich dokázal bezpečně pohybovat. A to byl jeho pán.

„Podej mi víno,“ zavrčel královský písař rozmrzele. Přesně tušil, co se honí hlavou jeho pomocníkovi. Napil se a pak pomalu začal vysvětlovat: „Možná by tu byla cesta. Jenže to nebude vůbec snadné. Jedinou možností je, aby ses všeho ujal ty sám. Já musím zůstat tady. Zítra ráno rytíři Malovcovi oznámím, že bych další cestu nevydržel, a proto ho musím požádat na několik dnů o přístřeší. Moc lhát stejně nebudu. Mám určitě horkost, a kdybych se chtěl prát, přemůže mě i můj starý komorník.“

Bakaláři Petrovi se pobaveně mihlo hlavou, že Jakub je stejně starý jako královský písař. Trochu rozpačitě se zeptal, jak to jeho pán myslí.

„Je to snadné,“ vysvětloval Jiří Adam z Dobronína a trochu ožil: „Pojedeš do Vimperku mým jménem. Přijeli jsme sem z pověření královské komory, abychom vyřešili spor o solné clo mezi nimi a Prachaticemi. Napíši ti pověřovací listiny. Až do mého uzdravení budeš komoru zastupovat ty.“

Královský písař uchopil do ruky pohár s vínem a žíznivě se napil. Dlaní si otřel prošedivělé vousy a pokračoval: „I když mne budeš oficiálně zastupovat, ve skutečnosti tam budeš zcela zbytečný, protože tvé pravomoci budou podle zmocnění, která ti dám, nesmírně malé. Jsi přece pouze můj pomocník a každý z konšelů to pochopí. Navíc musí městská rada rychle nabýt dojem, že se v právu příliš nevyznáš a o solných clech nemáš ani zdání. To ti, myslím, příliš práce nedá,“ dodal trošku uštěpačně.

Bakalář Petr nechal tuhle špičku bez komentáře a královský písař s lehkým úsměvem pokračoval: „Pro městskou radu budeš úplně k nepotřebě. Budeš sice zástupcem královského majestátu, ale konšelé musí pochopit, že můžeš nadělat víc škody než užitku. Budou to však muset s tebou vydržet tak dlouho, než se uzdravím, abych mohl spor o solné clo osobně rozhodnout. Představ si, že jsi vimperský konšel a musíš se s podobnou situací vypořádat. Co bys ty sám se sebou udělal?“

„Ale to je geniální,“ vykřikl obdivně bakalář Petr. I když nadšení trochu hrál, aby udělal svému pánovi radost, v duchu uznával, že to je chytrý tah. Bez přemýšlení řekl: „Určitě se mne pokusí něčím zaměstnat, abych náhodou něco nepokazil. Co je osud jednoho uvězněného písaře proti příjmům ze solného mýta, které bych mohl svou neznalostí ohrozit! Dají mi tedy hračku.“

Jiří Adam z Dobronína přikývl: „V takovém případě vyjdou tvému vyšetřování ochotně vstříc, ty bláznivý samaritáne. Takže ukaž, co umíš. A teď dobrou noc. Skutečně se necítím dobře!“

IV.

Záhy ráno vyrazil bakalář Petr do Vimperku. Nebylo to daleko, a proto se již odpoledne mohla konat tajná porada v domě vimperského purkmistra Matěje Trachty na rynku pod hradem. Přítomni byli téměř všichni městští konšelé.

Purkmistr byl štíhlý muž s ostře řezanými rysy, šedivějícími vlasy a chytrýma očima. Oděn byl do prostého tmavého kabátce, ale na krku mu visel těžký zlatý řetěz, kterým dával rád na odiv své bohatství. V okolí města vyženil několik statků a navíc byl úspěšný kupec.

„Páni konšelé, nebudu zbytečně klít. Sami jste všechno viděli a slyšeli! Udělejte si úsudek sami,“ začal purkmistr Trachta, když se členové městské rady s ustaranými výrazy ve tvářích usadili ke stolu. Zbožně se pokřižoval a ještě zabručel: „Toho bakaláře z Prahy nám byl čert dlužný.“

„Jak může být někdo tak hloupý? Proč se prý s Prachatickými nedohodneme a nerozdělíme si solné clo napolovic,“ vyhrkl pobouřeně drobný konšel Křížek. Zlostí se téměř zalykal. „Copak hlupák neví, že clo na cestě od Strážného i od Volar patří odpradávna nám?“

„Zemský úředník,“ pohrdavě si odplivl perníkář Brunclík. „Co byste chtěli?“

„Ani úředník snad nemůže být takhle zabedněný,“ zlobil se konšel Křížek a malou pěstí udeřil do stolu. „Takhle to přece nemůžeme nechat!“

Purkmistr chvíli poslouchal jejich nářky a pak je gestem ruky zarazil, aby ho nechali něco navrhnout. „Lamentovat nemá cenu, vážení konšelé! Ten mladík vůbec nemá ponětí, o co v naší při jde. Ale snad nebude tak zle. Přemýšlejte přece. Z královské komory sem vyslali pána z Dobronína. Znám ho, je to poctivý muž. Věřím, že ten by naše nároky uznal. Jenže díky nešťastné náhodě je upoután na lůžko. Proto máme smůlu, že sem zatím dorazil jen jeho sluha,“ shrnul se zjevným opovržením v hlase.

„Tak se s tím hloupým mladíkem nebudeme vůbec bavit a počkáme, až se královský písař uzdraví a přijede,“ navrhl tlustý konšel Matěj, který vlastnil v celém městě vyhlášený řeznický krám u Sušické brány.

„Ale pane sousede,“ pokáral ho purkmistr s neskrývanou ironií v hlase. Věděl, že má autoritu a může si jízlivost dovolit. „Copak lze něco takového udělat? To by byla hrubá urážka královského majestátu! Můžeme si o tom hlupákovi myslet, co chceme, ale nesmíme to dát najevo.“

„Po mně chtěl, abych mu ukázal všechna městská privilegia,“ upozornil konšel Křížek a zvedl prst, aby zdůraznil vážnost svých slov.

„Nějak to s ním budeme muset vydržet,“ opakoval zamyšleně purkmistr Trachta. „Nejlepší by bylo najít mu nějakou zábavu, aby se nepletl do našich věcí. Ať to stojí, kolik chce!“

„To je u všech svatých pravda,“ vyhrkl konšel Matěj a spokojeně si začal mnout baculaté ruce. „Ve městě určitě najdeme pár hezkých holek. Některé nejsou ani příliš drahé. Kdybychom mu nějakou zaplatili, třeba by dal pokoj…“

Jenže chladný pohled purkmistra Trachty zpražil jeho nadšení. Raději zmlkl a purkmistr štiplavě dodal: „Co je možná dobré pro některé z vás, nemusí být dobré pro úředníka z Prahy. Ale hlavně, až se jeho pán uzdraví a přijede sem, budeme se mu zpovídat z toho, co tu jeho pomocník dělal. Jak bychom vypadali, pokud bychom takovému neřádstvu nejen nebránili, ale ještě ho podporovali?“

„Tak co tedy?“ vyhrkl bezradně konšel Matěj. Neměl rád zbytečné otálení a pro svou zbrklou povahu si musel od sousedů vyslechnout nejednu jízlivou poznámku. Říkávali mu, že rozhodovat o městských záležitostech není jako porážet na jatkách vola. Teď se však jednalo o městskou pokladnici a k tomu nemohl být lhostejný nikdo. Nakonec to nevydržel a přišel s dalším návrhem: „Tak co třeba uspořádat pro něj každý den hostinu a pořádně ho zpít? Já dodám masa, kolik budete chtít.“

„Pokud mohu k tomu něco podotknout, měl bych návrh,“ ozval se drobný konšel Křížek, který ponechal řezníkův nápad bez povšimnutí. „Vzpomínám si, že se ten bakalář z Prahy několikrát ptal po našem písařovi. Někde se zřejmě doslechl o tom mordu a zjevně ho to začalo zajímat. Zmínil se dokonce, že sám dosud žádný podobný zločin nevyšetřoval. Co kdybychom ho – diskrétně ovšem – sami požádali, aby celý případ přezkoumal, protože máme o vině našeho písaře určité pochybnosti…“

„Pochybnosti?“ skočil mu ironicky do řeči purkmistr. Měl pocit, že dnes to vimperským konšelům vůbec nemyslí. „Už dlouho se široko daleko nestal mord, který by byl tak jasný, jako je tenhle!“ Na chvíli se zamyslel, protože teprve teď mu došel smysl Křížkova návrhu. Usmál se a chápavě začal přikyvovat, aby to nevypadalo, že má dlouhé vedení. Rozvážně dodal: „Ale uznávám, za zkoušku to stojí.“

„Některým sousedům se to možná nebude líbit. Už proto, že ve městě nesmíme prozradit, proč tomu neuděláme rázný konec,“ upozornil další z přítomných konšelů, který až dosud tiše přihlížel. „Dotkneme se tím také konšela Valenty. Škoda, že tu není, aby k tomu mohl povědět své.“

„To je pravda. Ale má smůlu. Je někde za obchodem. Nemůžeme čekat, až se vrátí,“ bručel purkmistr. „Já chápu, že sklářský mistr Wolf byl jeho hlavním dodavatelem skla a soused Valenta na tom obchodu vydělal spoustu peněz. Chápu i to, jak horlivě pomáhal při vyšetřování. Jenže zájem města stojí výše než jeho, páni konšelé. V tom jsme myslím zajedno.“

Všichni horlivě přikyvovali, ale bystřejším konšelům neušla ještě jedna důležitá souvislost. O obchodníku se sklem Valentovi se říkalo, že je nejbohatším mužem ve městě Vimperku. V tomto ohledu stál výše než samotný purkmistr Matěj Trachta. Takové prohřešky se neodpouštěly! A tohle byla pro purkmistra příležitost, jak se alespoň drobnou zlomyslností pomstít.

Účastníci tajné schůzky se dohodli rychle. Konšelé Křížek a Matěj byli pověřeni, aby pozvali bakaláře Petra na džbánek piva a přitom ho požádali o pomoc v případu městského písaře Zbyška ze Stach.

Petr se ubytoval na náměstí pod hradem v šenku U Zlaté žáby. Byl to nejlepší a nejdražší hostinec ve Vimperku. Šaty, které si přivezl, naházel do truhlice a sešel do šenku v přízemí. Pohodlně se usadil ke stolu u okna, odkud viděl dobře ven na rynek. Objednal si pečené kuře v ovocné omáčce, ošatku bílého chleba a džbán ležáku. Když šenkýř vše přinesl, spokojeně přikývl. Jídlo vonělo skvěle. Líně lámal kousky chleba a namáčel do omáčky v misce. Jedl pomalu a čekal.

Teprve pozdě odpoledne se objevili dva konšelé. Zastavili se na prahu a trochu nervózně se rozhlíželi. Sotva si bakaláře Petra všimli, usmáli se a hned se hrnuli k jeho stolu. Přisedli si, objednali další pivo a začali nesouvisle plácat nejrůznější nesmysly. Ale byli nervózní a nevydrželi se přetvařovat dlouho. Sotva šenkýř přinesl džbán s pivem, vyrukovali s tím, proč vlastně přišli. Bakalář Petr měl co dělat, aby zachoval vážnou tvář. Chvíli dělal drahoty, ale jen tolik, aby konšely neurazil. Nakonec přijal pod podmínkou, že pomlčí o jeho vyšetřování před královským písařem, až se uzdraví. Jinak mu ale vyjdou při pátrání všemožně vstříc. Dohodu zapili, a i když bakalář Petr konšely v šenku zdržoval, vymluvili se na práci a s ulehčením zmizeli. Pobaveně oknem sledoval, jak chvátají přes rynek k purkmistrovu domu ohlásit splnění úkolu.

Ráno se bakalář Petr vydal na radnici, aby se dal co nejdříve do práce. K ruce dostal druhého městského písaře Ješka. Ten už od purkmistra věděl, že má připravit akta o případu vraždy sklářského mistra Wolfa. Bakalář Petr je rychle prostudoval, ale nedozvěděl se z nich o mnoho víc, než mu řekla ve Čkyni zemanova dcera Lucie.

Podle spisu se písař Zbyšek přiznal, že se osudnou noc vracel do Vimperku. Odmítl však prozradit, co ve Čkyni hledal. Jenže nikoho z městské rady to nezajímalo a v průběhu výslechu se k tomu nikdo nevrátil. Podle otázek bylo zřejmé, že od počátku nikdo z konšelů písaři Zbyškovi nevěřil, že by dýku ztratil ráno před vraždou. Byl tu také záznam výslechu uhlíře Jana, který potvrzoval, že vraha vyrušil a poznal v něm vimperského písaře. Důkazy byly nezvratné, a proto následoval výslech na mučidlech. Po dvojité tortuře se Zbyšek k mordu přiznal.

Právě když si bakalář Petr zamyšleně prohlížel roztřesený podpis písaře Zbyška na přiznání po výslechu na mučidlech, objevil se v kanceláři vimperský purkmistr. Bodře Petra pozdravil a přátelsky řekl: „Jak vidím, již v plné práci. To je dobře. Člověk má umět užívat dne!“

„Snažím se,“ odpověděl bakalář Petr skromně. „Když mi páni konšelé tlumočili, oč mne žádáte, řekl jsem si, že nesmím zklamat. Pokud jsem jim dobře porozuměl, jde vám o to, abych ještě jednou prošel protokoly o vyšetřování a potvrdil vaše závěry. Aby nemohly vzniknout ani ty nejmenší pochybnosti, je to tak?“

„Naprosto přesně, pane bakaláři,“ pokyvoval spokojeně hlavou purkmistr Trachta. I když se snažil o přátelský tón, bakalář Petr zachytil skrytou jízlivost.

„A co mám udělat teď? Protokoly jsem už prostudoval,“ řekl bakalář Petr s přihlouplým úsměvem.

„Vidím, že jste velice bystrý a schopný úředník. Možná byste se mohl ještě vyptat našeho rychtáře Dudka. Určitě vám potvrdí, že vimperská městská rada dělá svou práci poctivě.“

„To je dobrý nápad,“ souhlasil okamžitě bakalář Petr. V duchu měl radost, jak skvěle to jde. „Také jsem si říkal, že bych si měl promluvil s tím uvězněným mladíkem.“

„Pokud to považujete za nutné, bude vám k dispozici,“ souhlasil purkmistr o poznání chladněji. „Ale musím vás upozornit, je to zatvrzelý lhář. I když se dvakrát přiznal, svou výpověď vzápětí odvolal. Právně to sice nemá žádnou cenu, ale stále tvrdí, že je nevinný!“

„Viděl jsem protokol s jeho podpisem,“ potvrdil bakalář Petr důležitě. „Jen se nebojte, mne není tak snadné ošidit!“

„Uklidnil jste mne, pane bakaláři. Udělali jsme určitě dobře, že jsme se obrátili právě na vás,“ rozloučil se velkomyslně purkmistr a do jeho hlasu se vrátila špatně skrývaná ironie. Zastavil se ještě na prahu a dodal, že sem pošle vimperského rychtáře. Pak zmizel.

Petr se pohodlně protáhl. I když od dobrodružství u rozbitého mostu uplynuly již dva dny, stále ho bolel pochroumaný kotník. Odložil spisy na stůl a přemýšlel, čím by mohl tahle nezvratná svědectví zpochybnit. Přitom se mu několikrát před očima mihla bledá tvář zemanovy dcery Lucie.

Netrvalo dlouho a objevil se urostlý muž v kožených nohavicích a kabátci. Přes rozložitá ramena měl přehozený trochu ošoupaný soukenný plášť. Tvář mu lemoval hustý černý vous, který dodával jeho obličeji neurvalý vzhled, s nímž však ostře kontrastovaly dobromyslné oči.

„Jsem vimperský rychtář. Říkají mi Dudek,“ oznámil trochu strojeně a podal bakaláři Petrovi šlachovitou ruku na znamení pozdravu. Přitom si ho zvědavě prohlížel. Přátelsky vysvětloval, že ho posílá purkmistr, aby byl panu bakaláři k dispozici. Na chvíli se odmlčel, ale nevydržel to a vyhrkl: „Prý máte potvrdit rozsudek naší městské rady.“

Petr přikývl a vstal. Přes ramena si přehodil plášť s erbem českého krále a vysvětloval: „Víte, co mi nejde do hlavy? Našlo se přece tolik důkazů, ale váš písař zatvrzele zapírá. Dokonce se nechal dvakrát mučit. Proč? Vždyť jeho vina je nad slunce jasná. Chtěl bych se ho na to zeptat!“

„Jak si přejete,“ zabručel ne zrovna nadšeně vimperský rychtář. „Kdy ho mám nechat přivést?“

„Půjdeme za ním. Teď hned. Do šatlavy.“

Rychtář začal protestovat: „To se přece nehodí, abyste vy, vznešený pán…“

Petr zarazil jeho námitky rozhodným gestem a zamířil ke dveřím. Přes rameno pánovitě houkl: „Jdeme!“

Vimperská šatlava byla umístěná v malém domku, opřeném zadní stěnou o městskou hradbu poblíž Volarské brány. Už stavení samo vypadalo z ulice hodně nevábně. Řadu let nedala městská rada do údržby ani groš. Roubené zdi začínaly na několika místech hnít a v šindelové střeše zela díra, kterou do šatlavy zatékalo. Uvnitř byly jen dvě místnosti. Větší byla určená pro biřice. Nacházela se v ní pec, v níž praskal oheň, stůl a dvě lavice. Na polici stál džbán s vodou a vedle několik dřevěných misek. U stolu seděli dva muži, starší s kyrysem přes prsa, mladší v plátěné košili a prostých nohavicích. O stěnu za lavicí byla opřená halapartna. Muži hráli vrhcáby.

Když rychtář vstoupil, oba vyskočili a ve tvářích se jim zračil úlek. Když však zjistili, že vimperského rychtáře doprovází jen jakýsi neznámý mladík, viditelně se uklidnili.

Rychtář Dudek se trochu nejistě ohlédl na bakaláře Petra. Pak začal na biřice v kyrysu hřímat: „Taková nedbalost! Jak sis vůbec mohl něco takového dovolit?“

„Ale pane rychtáři, já…,“ koktal biřic, pak se natáhl a snaživě uchopil do ruky halapartnu. Postavil ji vedle sebe a vypjal hruď.

„Ticho, lotře!“ hřímal rychtář. Vzápětí ještě zlostněji houkl na mladíka v plátěné košili: „A ty hybaj, kam patříš!“

„Co se tu děje?“ zarazil ho zvědavě bakalář Petr, kterému začalo docházet, o co jde. Se zájmem si mladíka v plátěné košili prohlížel.

„Škoda mluvit,“ mávl zlostně rychtář rukou. „Ten mizera si tu klidně hraje vrhcáby s vězněm. Zločinec patří do klády! To jsou mi poměry. Jak mám pak městské radě odpovídat za bezpečnost…“

„To je ten písař?“ ujasňoval si pobaveně bakalář Petr. Zbyšek ze Stach byl střední postavy, ale pěkně stavěný. Nad vysokým čelem mu čněla kštice nepoddajných světlých vlasů. Měl měkký, příjemný hlas. „Za všechno mohu já. Byla mi zima. Proto jsem prosil biřice, aby mi dovolil na chvíli se ohřát. Ve střeše je díra. Už druhý den prší a to není nic příjemného, když vám voda pořád teče na hlavu…“

„Ticho,“ okřikl ho rázně rychtář, i když v jeho hlase nebyl slyšet vztek. „Alou zpátky do vězení!“

„Proč bychom měli mrznout a moknout i my? Ať zůstane tady,“ zarazil ho Petr. S veselým výrazem v obličeji dodal: „Navíc mám dojem, že to nebude nic neobvyklého. Páni konšelé sem asi často nechodí a já jim o tom vyprávět nebudu.“

„Inu, pane bakaláři, vy si to snad nebudete vykládat špatně,“ koktal trochu zahanbeně rychtář Dudek. „V kládě mají sedět sprostí zločinci. Jenže Zbyšek je, tedy byl, městský písař. Kam by utíkal?“

Bakalář Petr vyzval rychtáře, aby se posadili i s vězněm ke stolu. Z měšce vytáhl stříbrný tolar a hodil ho biřicovi: „Dojdi pro džbánek něčeho, co zahřeje!“

Sotva muž v kyrysu opustil místnost, Petr zvážněl. Zkoumavě se zadíval do obličeje vimperského rychtáře. Bylo mu jasné, že nemůže každému na potkání vyprávět, jaké má ve skutečnosti úmysly. Jenže na druhou stranu potřeboval spojence. Váhal jen chvíli, ale pak si řekl, že kdo neriskuje, nevyhraje. Zdálo se, že rychtář má s uvězněným písařem soucit, a nevěřil, že by to celé bylo divadlo, které pro něho uchystala městská rada.

Přesto ještě chvilku váhal, než začal hovořit. Mluvil chvatně, aby byl s výslechem hotový dříve, než se vrátí biřic s pivem: „Já vím, že Zbyšek není žádný sprostý zločinec. Věřím dokonce, že není vrah. Přečetl jsem soudní akta pečlivě a jsem si jistý, že ztratil dýku dříve, než ji někdo jiný vrazil do těla sklářského mistra Wolfa.“

„I když se písař Zbyšek přiznal?“ optal se opatrně rychtář Dudek. Pozorně si přitom bakaláře Petra prohlížel. I on vypadal, že se ho snaží odhadnout. Málo platné, byl pořád královský úředník. A od takových se dala čekat spíše přetvářka a licoměrná lež než opravdový zájem o spravedlnost.

„Přiznal jsem se. Dokonce dvakrát. Jenže na právu útrpném,“ ozval se s trpkostí v hlase uvězněný písař. „Ale hned jsem všechno odvolal. Chtěl bych vidět na skřipci vás.“

„Doufám, že tohle přání ti nesplním,“ usmál se bakalář Petr. „Ale jinak pro tebe udělám, co je v mých silách. Pane rychtáři, pomůžete mi najít skutečného vraha?“

Rychtář Dudek si povzdechl: „Copak jsem vám neřekl, že mi pan purkmistr uložil, abych vám byl ve všem k ruce, pane bakaláři? I když musím říci, že jsem si svou pomoc představoval trochu jinak.“

„Ale o tom zatím nikomu vyprávět nebudeme, že?“ přerušil ho bakalář Petr. „Musíme jednat tajně. Až budete podávat hlášení městské radě, potvrdíte jen, že se usilovně snažím najít další důkazy o vině vašeho písaře.“

„Zač mne máte?“ zabručel rychtář Dudek. Pak ukázal na městského písaře: „Ale co s ním?“

„Zůstane samozřejmě tady,“ pokrčil lítostivě rameny bakalář Petr. Přitom si všiml ošklivých podlitin na prstech a zápěstích, které mladíkovi zůstaly po nedávném mučení. „Pokud to půjde, zařiďte, pane rychtáři, ať ho někdo ošetří. Ale zpět k naší věci. Zbyšku, musíš mi důvěřovat. Mohu tě ujistit, že jsem vyšetřoval už hodně mordů, často zapeklitých. Vždycky jsem si dokázal poradit. Dopadne to dobře, uvidíš!“

„Kéž by,“ povzdechl si mladík a zbožně se pokřižoval.

„Kdo věděl, že budeš tu noc ve Čkyni?“

Písař Zbyšek vrhl bezmocný pohled na bakaláře Petra a pokrčil rameny: „To netuším. Podle mne nikdo!“

„Tak jinak. Kdo mohl mít zájem na tom, abys byl z mordu obviněný právě ty?“

Písař opět pokrčil bezradně rameny.

Petr rozzlobeně namítl: „Tvé obvinění přece nebyla náhoda. Mord pana Wolfa někdo pečlivě připravil. Proto ti ukradl dýku. Vrah dělal všechno, aby tě obvinili. Jenže proč? Jen pokud najdeme odpověď na tuhle otázku, zachráníš si život! Takže máš teď o čem přemýšlet!“

V.

Jakmile bakalář Petr opustil šatlavu, požádal rychtáře Dudka, aby někde sehnal dva koně, protože by si chtěl prohlédnout místo vraždy. Ale hlavně by si chtěl promluvit s uhlířem Janem.

Rychtář sice bručel, k čemu by to bylo dobré, ale poslechl. Upozornil, že on sám mluvil s uhlířem několikrát a proto ví jistě, že to k ničemu nebude.

Ještě než začali na věži kostela Navštívení Panny Marie zvonit poledne, projeli městskou bránou. Po kamenité cestě sjeli z mírného návrší k řece. Voda ve Volyňce klesla a nikdo by neřekl, že tahle říčka mohla před několika dny zabíjet. Ve špinavé kalné vodě plavaly větve a hromady listí, ale jinak se řeka uklidňovala. Bez problémů ji přebrodili a cvalem pokračovali po cestě údolím ke Čkyni.

Bez zastávky projeli několika malými vesnicemi, jejichž domky byly rozházené po zalesněných úbočích. U brodu za Sudslavicemi odbočil rychtář Dudek z hlavní cesty a pokračoval po stezce do kopce, až dorazili na nevelkou mýtinu.

„Tady se to stalo, pane bakaláři,“ řekl a ukázal k vysokému buku.

„Kde přesně?“

„Nevím. Uhlíř Jan odnesl tělo pana Wolfa do své chatrče, protože si prý myslel, že mu třeba ještě pomůže. Při výslechu tvrdil, že tělo leželo těsně u stromu. Nejlepší bude, když vám to poví sám.“

Koně uvázali ke vzrostlému keři, aby se mohli pást. K uhlířově chýši to nebylo daleko. Našli ji prázdnou. O kus dál zahlédli šedavý kouř, který v hustých chuchvalcích stoupal k obloze.

„Bude u milíře,“ uvědomil si rychtář Dudek. Měl pravdu. Špinavého muže středních let v haleně neurčité barvy našli sedět spokojeně pod mladými stromky. Z hliněného džbánu pil mléko a odpočíval. Jakmile je zahlédl, džbán odložil a překvapeně vstal.

„Už jste tady zase?“ bručel nezdvořile.

„Myslel jsem, že se tu sám nudíš. A chovej se zdvořileji,“ napomenul ho rychtář. „Tak ještě jednou. Jak to tehdy bylo? Proč jsi odnesl tělo pana Wolfa?“

„To přece víte,“ bránil se uhlíř. „Byla tma, že by se dala krájet. Teprve doma jsem zjistil, že už se nedá vůbec nic dělat. Před chatrčí hoří vždycky až do rána oheň. Teprve doma jsem si všiml, že pan Wolf má v těle vraženou písařovu dýku. Příště si nebudu ničeho všímat, to mi věřte.“

„Nikdo tě neobviňuje,“ uklidňoval ho přátelsky bakalář Petr. Sebral ze země drn a utěsnil škvíru v milíři, z níž začal stoupat úzký proužek bílého dýmu. „Víš, co bych chtěl vědět? Kdy přesně se ten mord stal?“

„No kdy, přece v noci.“

„To vím, ale potřeboval bych to přesněji.“

„Jak to mám vědět?“ bručel uhlíř nespokojeně. Chvíli přemýšlel a váhavě začal vykládat: „Bylo to nejspíše před půlnocí. Určitě dříve, než se roztrhaly mraky a vysvitl měsíc. Jak vám říkám, byla pořádná tma!“

„Pojď nám ukázat místo, kde jsi mrtvého našel,“ nařídil bakalář Petr.

Uhlíř neochotně váhal. „Mám práci. Co po mně ještě chcete? Já už nic nevím! Všechno jsem pověděl.“

„Povíš to ještě jednou,“ nařídil přísně rychtář Dudek. „Tak alou!“

Došli zpět na mýtinu. Celou cestu mlčeli. Bakalář Petr se zastavil až pod rozložitým bukem. Uhlířovi nařídil, aby přesně ukázal, kde leželo Wolfovo tělo a kde stál on, když vyplašil vraha.

„To máte těžké,“ naříkal uhlíř a špinavou rukou se drbal v umaštěných rozcuchaných vlasech. Přecházel kolem a přemýšlel. Nakonec váhavě ukázal na místo asi pět kroků od kmene stromu a nejistě prohlásil, že tělo leželo tady. Přitom si polohlasně brumlal: „Jo, muselo to být tady. Zrovna jsem se vracel z šenku. Tudy chodívám domů.“

„Nevymýšlej si,“ přísně ho zarazil bakalář Petr. Jako úředník věděl, jak jednat s poddanými, pokud je chtěl znejistit, aby mluvili pravdu. „Za lež tě mohu potrestat! Stezka vede až tamhle. To je nejméně padesát kroků odtud. Přitom tvrdíš, že jsi poznal písaře Zbyška, jak se sklání nad tělem toho zavražděného. Byla ale noc. Tak jak to bylo?“

„Vy jste u toho byl?“ bránil se popletený uhlíř.

„Ne, ale přečetl jsem si tvou výpověď. Kudy jsi doopravdy šel?“

„Možná u kus dál. Nechte mě, já víc nevím.“

„Pokud jsi nešel kolem stromu, jak jsi mohl poznat písaře Zbyška? Sám tvrdíš, že byla tma tmoucí,“ nemilosrdně pokračoval bakalář Petr. Zle se mračil a ruku měl výhrůžně položenou na jílci dýky.

Uhlíř byl bledý a nesouvisle koktal: „Já, já… vždyť já to těm pánům říkal.“

„Cos jim říkal?“ rozzlobil se rychtář Dudek a popadl uhlíře pod krkem.

„Že byla tma. Ale oni trvali na tom, že to udělal písař Zbyšek. Takže to musel být on! Konšelé přece vědí všechno,“ bránil se uhlíř s odevzdanou tupostí v hlase. Polkl a rezolutně potvrdil: „Určitě to byl písař Zbyšek.“

„Poznal jsi vůbec toho vraha? Viděl jsi mu do obličeje? Co měl na sobě?“ chrlil bakalář Petr na zmateného uhlíře.

Uhlíř váhal a hodně nejistě opakoval: „Byl to písař Zbyšek! Víc na mou duši nevím.“

Nakonec bakalář Petr mávl beznadějně rukou a zlostně na něho štěkl, ať si jde raději po svých a zpytuje svědomí. Vítězoslavně se obrátil na rychtáře Dudka: „Co vy na to? Při řádně vedeném zasedání soudu by jeho svědectví neobstálo.“

„Je to divné,“ souhlasil váhavě vimperský rychtář. „Zní to opravdu dost zmateně. Ale uhlíři bych příliš nevěřil. Vždyť jste ho sám viděl. Žije v lese jako zvíře, kdo ví, co se mu honí hlavou? Nevěřím, že by ho kdokoli z městské rady nutil, aby si vymýšlel. Něco vidět musel, jenom si to nepamatuje.“

„Však se brzy dozvíme, zda to má v hlavě pomotané,“ usmál se bakalář Petr. Odvázal koně a vyšvihl se do sedla. „Vrátíme se do Vimperku! Musím si ještě promluvit s lidmi, kteří ho vyslýchali. Přiznávám, že si nepamatuji jména svědků, kteří protokol s jeho výpovědí podepsali.“

Zpátky jeli tryskem. Městskou bránou projeli dříve, než prodávající začali sklízet stánky se zbožím. Koně nechali v péči strážných u brány a dál pokračovali pěšky. Obratně se proplétali davem měšťanů a odmítali nabídky výhodné koupě, které na ně pokřikovali trhovci.

Nebe se vyčistilo a mraky zmizely. Nikdo by nehádal, že ještě včera Šumavu zalévaly přívaly hustého deště. Hřálo podzimní slunce a oddechli si, když se konečně ocitli v radničním mázhauzu. Rychtář přivolal jednoho z líně zevlujících biřiců a nařídil, aby donesl džbán piva. Petra zavedl do jizby u nízkého průchodu na dvůr, kde úřadoval.

Místnost byla malá a měla jediné malé okno, kterým dovnitř pronikal úzký pruh světla. Prosté zařízení tvořila dřevěná lavice u stěny, jednoduché křeslo za stolem a okovaná truhlice, v níž měl rychtář důležité listiny a rychtářské právo, které bylo odznakem jeho úřadu.

„Přivedu našeho druhého městského písaře,“ navrhl vimperský rychtář, jakmile bakaláře Petra usadil do rozvrzaného křesla. „Ješek musel být u výslechu uhlíře Jana. Nikdo jiný nemohl protokol zapsat, protože v tuhle chvíli je to náš jediný písař. Za chvíli jsem zpátky.“

Sotva zmizel, bakalář Petr se pohodlněji uvelebil v křesle a ospale se rozhlížel po místnosti. Na podlaze ležel prach a v rohu nade dveřmi visela veliká pavučina. Na první pohled bylo zřejmé, že úřadovna se používala zřídka. Vzápětí se objevil biřic, na stůl postavil džbán s pivem a s neskrývanou hrdostí dodal: „Jako křen, pane bakaláři! Z našeho městského pivovaru. Takové nemáte určitě ani v městech pražských.“ Žíznivě se na plný džbán zadíval a odporoučel se. Pak se dlouho nic nedělo.

Konečně se objevil rychtář Dudek. V patách za ním se loudal vytáhlý mladík, na němž bakaláře Petra zaujaly jen průsvitné odstávající uši. Rychtář ho postrčil ke stolu a přísně upozornil, aby mluvil pravdu, protože se ho chce zástupce královského písaře na něco zeptat.

Druhý městský písař Ješek poděšeně těkal očima a dokonce se nepatrně chvěl, proto začal bakalář Petr mírně: „Není třeba zneklidňovat se. Dělám pouze to, co si přeje purkmistr Trachta. Zapisoval jsi výpověď uhlíře Jana?“

Mladík uhnul očima a zabručel něco, co se dalo považovat za souhlas. Neznělo to příliš přesvědčivě ani zdvořile.

Přesto Petr pokračoval stejně přátelsky: „Byli u toho také svědci. Kdo z konšelů se výslechu zúčastnil?“

Ješek neodpověděl. Tvářil se, jako by byl hluchý. Proto Petr otázku opakoval. Ale hubený mladík s průsvitnýma ušima mlčel jako zařezaný. Rychtář Dudek se zamračil a netrpělivě se na něho utrhl: „Ješku, copak jsi neslyšel? Vede vyšetřování na příkaz pana purkmistra. To znamená, že jsi povinen pomáhat mu!“

Druhý městský písař se napřímil a rozhodně oznámil: „V tom případě žádám, abych byl vyslýchán jedině v přítomnosti našeho pana purkmistra!“

Bakalář Petr se překvapeně zadíval do vodnatých Ješkových očí. Ten jeho pohled dlouho nevydržel a uhnul očima stranou. Petr pokrčil rameny a nepřívětivě řekl: „Jak si přeješ. Pokud to pomůže, aby sis vzpomenul, nedá se nic dělat. Pane rychtáři, zajděte prosím k panu purkmistrovi se žádostí, aby nás ihned přijal!“

Tentokrát se rychtář Dudek vrátil rychle. Rozmrzele hlásil: „Pan purkmistr vzkazuje, že teď nemá čas. Máme přijít zítra!“

„V tom případě mne zajisté omluvíte,“ oznámil písař Ješek nervózně a bez rozloučení odešel.

Bakalář Petr se za ním zamyšleně díval, a sotva zmizel, požádal rychtáře: „Zařídíte, aby ho někdo z biřiců hlídal? Hlavně večer a v noci!“

Rychtář Dudek chvíli rozmrzele vrtěl hlavou, že Ješkovo nezdvořilé chování nechápe. Pak slíbil, že dohled zařídí. „I když si myslím, že jste přespříliš úzkostlivý, pane bakaláři. Má tady dům a ženu. Brány se na noc zavírají a mí biřici je hlídají. Proč by utíkal?“

„Nejde přece jen o to, že by utekl. Měl byste ho chránit,“ upozornil starostlivě bakalář Petr. „Celé se mi to nelíbí. Tohle není obyčejný mord. Možná je za tím víc, než tušíme.“

Petr se rychle rozloučil s rychtářem Dudkem a opustil zatuchlou kancelář. Sotva vyšel na rynek, musel se zastavit, protože slunce ho na chvíli oslepilo. Loudal se do šenku U Zlaté žáby. Po schodech vystoupil na pavlač, kde měl svůj pokoj. Jak byl oblečený, natáhl se na lůžko, zavřel oči a usnul.

Probudil ho hluk venku na dvoře, kde pacholci vypřahali koně. Za oknem se zatím skoro setmělo. Vyskočil, z hliněného džbánu nabral do dlaní vodu a chrstl si ji do obličeje. To ho probudilo okamžitě. Otevřel cestovní truhličku, vytáhl čistou košili a převlékl se. Překontroloval, zda má nabitou pistoli a je v pořádku doutnák. Zbraň zastrčil za kazajku, k opasku připnul dýku a rapír. Přes ramena si přehodil krátký soukenný pláštík podšitý bobří kožešinou a na hlavu nasadil široký klobouk s hedvábnou stuhou a brkem. Podíval se trochu marnivě do malého zrcadla, klobouk švihácky posunul ke straně a opustil hostinec. Zamířil širokou Pekařskou ulicí do kopce k hradu.

Pomalu kráčel po kamenité dlažbě a s rozkoší vdechoval chladný vzduch. Rychle se smrákalo a na večerním nebi se objevily první hvězdy. Bylo jasno a hvězdy zářily jako zlatý prach, rozsypaný po černém sametu. „Jestlipak ještě dokážu najít souhvězdí?“ napadlo ho. Zvedl oči, aby si zopakoval školní lekce z astronomie. V duchu si představoval linky, spojující hvězdy do známých obrazců.

Najednou na nerovné cestě o cosi škobrtl a vzápětí do něčeho narazil. Ucítil, že ho kolem ramen objaly cizí ruce. Odtrhl oči od nočního nebe a zblízka se díval do dvou šedozelených rozesmátých očí. Dívka, která ho objímala, nijak nespěchala, aby své objetí uvolnila.

„Pozor, mladíku,“ smála se. „Vždyť jsi mne skoro porazil! Moc nescházelo a skončila jsem ve strouze.“

„Moc se ti, panno, omlouvám,“ koktal bakalář Petr rozpačitě.

„Ty mi říkáš panno?“ rozesmála se dívka pobaveně a její ruka ho něžně pohladila po tváři.

S překvapením zjistil, že je mu to příjemné. Neměl rád povětrné ženštiny, většinou ho svým vyzývavým zevnějškem přímo odpuzovaly, ale tahle vypadala příjemně. V něčem mu vzdáleně připomínala jeho Rozárku. Ta se kdysi doma v Plzni také neživila zrovna nejpočestněji. Podle způsobu dívčiny řeči odhadoval, že možná chodila i do školy. Na první pohled by v ní určitě nikdo nevěstku nehádal.

Přesto pevně chytil dívku za zápěstí, aby její ruku odtáhl od své tváře. Nemohl si dovolit na ulici takovou důvěrnost. V tu chvíli ucítil nepatrný pohyb dole u opasku. Neznalý člověk by ho určitě ani nezaznamenal, ale on dobře věděl, co znamená. Prudce uskočil a chytil dívku za druhou ruku, v níž držela jeho měšec, který mu během objímání a laskání obratně odřízla.

„O tohle ti šlo, neznámá krásko?“ zasmál se dobrosrdečně. Vytrhl jí měšec z ruky a rychle si ho zasunul za košili. Dívka se jako ještěrka pokusila vykroutit z jeho sevření, ale Petr byl rychlejší. Popadl ji pevně kolem pasu a strhl k sobě. Kousala a škrábala, ale nebylo jí to nic platné. Byl silák a snadno ji i přes odpor odvlekl do podloubí nejbližšího domu. Vše proběhlo tak rychle, že lidé, kteří spěchali temnou ulicí, nic mimořádného nezaznamenali, snad jen, že nějaká povětrná holka obtěžuje cizího mladíka.

Opřel ji zády o zeď a rukou přidržoval co nejdál od sebe. Přitom výhrůžně řekl: „Tak už se uklidni, nebo zavolám městské právo!“

Dívka se přestala bránit, protože pochopila, že jí zatím pranýř nebo vězení nehrozí. Ostražitě se rozhlédla a vztekle sykla: „Co chceš?“

„Neměla by ses mračit! Nesluší ti to,“ usmíval se bakalář Petr.

Dívka téměř automaticky zvedla ruku a rychle si začala uhlazovat husté tmavé vlasy, které se jí během šarvátky rozcuchaly. Pak si všimla pobaveného výrazu v Petrově obličeji a přes hrozbu trestu, která nad ní visela, jí v koutcích zacukalo smíchem. Přimhouřila oči a věcně konstatovala: „Ty jsi snad ještě větší lotr než já.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Letopisy královské komory II..
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.