Zrazená koruna

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Andrew Morton

Zrazená koruna – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

S laskavým svolením:

Strana jedna: Ernest Brooks / Central Press / Getty Images; Popperfoto / Getty Images; © Illustrated London News Ltd / Mary Evansová;

Strana dvě: IMPERIAL WAR MUSEUM; © Illustrated London News Ltd. / Mary Evansová; Fotografie – Fox Photos / Getty images;

Strana tři: Arkivi UG / Alamy; Pozůstalost paní Lucy Livingstone Rogersové (2);

Strana čtyři a pět: Pozůstalost paní Lucy Livingstone Rogersové;

Strana šest: © DIZ Muenchen GmbH, Sueddeutsche Zeitung Photo / Alamy; Archiv des Hauses Württemberg, Althausen; ©ImageCollect. com / Alpha / Globe Photos, Inc.; Imagno / Getty Images;

Strana sedm: Popperfoto / Getty Images; Keystone / Getty Images; Sueddeutsche Zeitung Photo / Alamy; Pozůstalost paní Lucy Livingstone Rogersové;

Strana osm a devět: Pozůstalost paní Lucy Livingstone Rogersové;

Strana deset: Popperfoto / Getty Images (2); INTERFOTO / Alamy;

Strana jedenáct: © INTERFOTO / Alamy; Sueddeutsche Zeitung Photo / Alamy; Popperfoto / Getty Images;

Strana dvanáct: Pozůstalost paní Lucy Livingstone Rogersové;

Strana třináct: Trinity Mirror / Mirrorpix / Alamy; Keystone / Hulton Archive / Getty Images; Vlastnictví autora;

Strana čtrnáct: Mary Evansová / Pharcide; AP Photo; Vlastnictví autora; S laskavým svolením Wenner-Gren Foundation for Anthropological Research, NY, NY; Booth Family Center for Special Collections, Georgetown University Library, Washington D.C.;

Strana patnáct: Vlastnictví autora; ©ImageCollect.com / Alpha / Globe Photos, Inc.; Lytton Strachey / Frances Partridge / Getty Images; S laskavým svolením – Roger Weil; David Harris papers, Envelope E, Hoover Institution Archives;

Strana šestnáct: Photo by Central Press / Hulton Archive / Getty Images; Norman Mays Studio and Malvern College Archive.

Pro Carolyn

Poděkování

Před několika lety upoutala mou pozornost pasáž v pronikavé a občas poněkud komplikované biografii historičky Sarah Bradfordové o králi Jiřím VI. Šlo o vniknutí – jen týdny po ukončení druhé světové války – do německého zámku, které provedli dva královští dvořané, z nichž jeden byl později odhalen jako sovětský špion. Jiří VI. je pověřil, aby vyzvedli svazek korespondence, údajně související s královnou Viktorií a její nejstarší dcerou. Brzy ale vyšlo najevo, že za touto akcí mohou být i jiné, mnohem vypočítavější motivy. Bradfordová vysvětlila, jak byla zahrabaná otlučená plechová schránka, zabalená do chatrného nepromokavého pláště, vykopána postupujícími spojeneckými jednotkami. Obsahovala důležité písemnosti týkající se německé zahraniční politiky, včetně složky dokumentů o vévodovi a vévodkyni z Windsoru, jejichž pronacistické názory z nich před válkou a během ní učinily terč pro podezření a nedůvěru mezi Spojenci. Jakmile byly ukryté dokumenty tajně zanalyzovány, mocní političtí „vládci dokumentů“ se rozhodli, že je tento materiál tak výbušný, že vyžaduje angloamerickou spolupráci na nejvyšší úrovni, aby se zabránilo úniku informací. Byl to fascinující příběh ideální pro další prozkoumání. Byl v tom ale háček. Většina událostí se odehrála v Evropě, a já se nedávno oženil s americkou návrhářkou interiérů a pobýval jsem část roku v Los Angeles v Kalifornii. Některé věci jsou přece jen osudové. Profesor Jonathan Petropoulos, jehož kniha Členové královské rodiny a Říše je poutavá a vyčerpávající studie vztahů mezi evropskými královskými rody a Hitlerovou třetí říší, bydlel jen třicet minut autem, na univerzitě Claremont McKenna College. Nesmírně velkoryse mě obdařil svým časem, akademickými kontakty a radami a byl pro mě neustálým zdrojem povzbuzení, vhledu a inspirace. A také se stal mým dobrým přítelem.

Spojil mě s Astrid Eckertovou, která se specializuje na moderní německé dějiny. Její fascinující a pečlivě pramenně podložená kniha Boj o dokumenty odhaluje diplomatické machinace ohledně získání a následného navrácení „duše“ Německa – oficiálních národních archivů. Nejenže mi laskavě poskytla dosud nespatřené úřední dokumenty, ale také navrhla mnoho nových směrů pátrání.

Osud hrál roli také při hledání zdrojů. Brzy začalo být zřejmé, že některé – do značné míry nepřístupné – archivy ve Spojených státech jsou stejně důležité jako důvěrně známé spisy nacházející se v Británii a v Evropě, ne-li důležitější. V Hooverově institutu na Stanfordově univerzitě v Kalifornii se objevily dokumenty týkající se mimo jiné Davida Harrise a Paula Sweeta – dvou nezkrotných akademiků, kteří chrabře bojovali s těmi, kdo chtěli zničit nebo utajit materiály očerňující vévodu a vévodkyni z Windsoru. Knihovna měla ve svém vlastnictví písemnosti týkající se i ostatních účastníků příběhu – zejména princezny Stephanie von Hohenlohe, přezdívané Hitlerova „židovská špionka“, která byla zároveň londýnskou sousedkou Wallis Simpsonové.

Když se výzkum přesunul do Moskvy, zdálo se, že se paní Štěstěna i nadále usmívá. Naskytly se dvě těžko polapitelné linie šetření: role sovětského špiona a králova dvořana Anthonyho Blunta v tomto královském detektivním příběhu, nebo potenciální existence ruského archivního opatrovnictví tajné korespondence mezi vévodou z Windsoru, Hitlerem a nacistickým vedením. Moje poděkování tedy náleží novináři Willu Stewartovi, který vypátral a přeložil téměř neznámou Bluntovu ruskou biografii, napsanou Viktorem Popovem – bývalým sovětským velvyslancem v Londýně, který měl zvláštní přístup ke složkám KGB.

Ještě provokativnější byla práce badatele dr. Sebastiana Panwitze, který souhlasil s tím, že důkladně prohledá Speciální archiv (Sonderarchiv) v Moskvě poslední den v srpnu – tedy těsně předtím, než se archiv uzavíral na zimu. Objevil se s otlučeným spisem, na jehož vnější straně byla rukou napsaná téměř nečitelná slova „Ribbentrop“ a „Herzog von Windsor“ [pozn. překl.: vévoda z Windsoru]. Byl to skutečný důkaz – zdokumentovaný kontakt mezi Hitlerem, Ribbentropem a vévodou z Windsoru, který by prokázal jeho zradu? Naneštěstí byla většina obsahu v těsnopise a navíc ještě v německém. Ve třicátých letech minulého století se používal systém zvaný Stolze-Schrey, ale díky dobrotě kanceláří Manfreda Dürhammera souhlasil odborník na stenografii Erich Werner z Lucernu, že se ujme překladatelské práce. Má moje upřímné uznání za splnění náročného úkolu při dobývání srozumitelného jazyka z nečitelných hieroglyfů.

Mnohem jednodušší bylo otevřít láhev chardonnay ve vinárně v Chelsea a přemítat se Sarah Bradfordovou – historičkou, která inspirovala celý tento proces – o neshodách mezi Jiřím VI. a jeho starším bratrem, vévodou z Windsoru. Jako vždy, její postřehy a proniknutí do podstaty věci byly působivé.

Anne Sebbaová – autorka biografie o Wallis Simpsonové, ve které spisovatelka triumfálně přetvořila nestvůru na lidskou bytost – byla obzvláště nápomocná a plná nápadů a velkoryse mi nabídla příležitost, abych vedl své vyšetřování jiným a originálním směrem.

Mé vřelé poděkování patří i Barbaře Masonové – příbuzné Hermana Rogerse, který byl dobrým přítelem a rádcem vévody i vévodkyně z Windsoru. Jako neoficiální rodinná archivářka mi laskavě poskytla svolení použít dosud nezveřejněnou korespondenci mezi Hermanem Rogersem, vévodou z Windsoru, prezidentem Rooseveltem a dalšími osobami v této knize. Také mi umožnila přístup k fotografiím a filmovým záznamům, které Herman pořídil během některých z nejvýznamnějších okamžiků krátkého panování krále Edwarda VIII. V této knize jsou zveřejněny poprvé. Barbara byla velkým fanouškem tohoto projektu a její velkorysou podporu a nadšení jsem nadmíru ocenil.

Přesto – nikdo se nedostane moc daleko na území Windsorů, aniž by vzdal hold Philipu Zieglerovi, jehož oficiální biografie Edwarda VIII. zůstává střízlivým mistrovským dílem. Dále děkuji Michaelu Blochovi, jehož úžasný průzkum, zejména ohledně kauzy operace Willi, a pečlivý přístup ke korespondenci vévody a vévodkyně z Windsoru učinily jeho odbornost měřítkem pro ostatní.

Mnozí další přispěli k mému pochopení oněch složitých časů i charakteru zúčastněných osobností. Chtěl bych vyjádřit své uznání a díky všem těm, kteří se podíleli: John Bell, Christopher a Katharine Blairovi, Miranda Carterová, Ben Fenton, dr. Eberhard Fritz, Delissa Needhamová, profesor Scott Newton, Lynne Olsonová, profesor Paul Preston, docent Donal O’Sullivan, Pendleton Rogers, profesor Jean Edward Smith, Gennady Sokolov, Roger Weil, profesor Gerhard Weinberg, profesor Douglas Wheeler a Sacha Zala.

Při pouti neznámem nalezly nečekané zlato moje pracovité asistentky, které dělaly rešerše: Nikki Theanová, Zoya Lozoyva a Kristen Leeová. Nathan Ernst uskutečnil důkladné překlady, zatímco vizuální asistentka Laura Hanifinová a restaurátorka Jennie Flowersová v Alive Studios v Devonu dělaly zázraky v těsných uzávěrkách. Děkuji také svému agentovi ze společnosti Folio Literary Management Stevu Trohovi za to, že se celá ta věc vydala na cestu, Deb Futterové za to, že mě naváděla správným směrem, Ricku Ballovi za zručnou úpravu rukopisu a spoluredaktorce Dianne Choieové za udržení celé karavany v pohybu.

A nakonec děkuji své milé manželce Carolyn za její neutuchající lásku a podporu. Některé věci jsou přece jen osudové.

Andrew Morton,

Londýn, listopad 2014

Kapitola první

Princ Petr Pan

Byl prvním královským sex symbolem moderní doby. Zasmušilá tvář prince z Walesu zdobila noční stolky a stěny ložnic tisíců školaček a mladých žen po celé Británii a britské říši. Pro svého strohého otce, krále Jiřího V., byl možná příčinou zoufalství, ale pro celé britské impérium se stal princ Edward – pro rodinu David – nesporným miláčkem.

Edward, princ z Walesu

Dokonce i republikánská Amerika podlehla čarovnému kouzlu skutečného válečného hrdiny se vzezřením filmové hvězdy. Cynická žurnalistka celebrit Adela Rogers St. Johnsová byla tak oddanou fanynkou, že si dala na toaletní stolek obrázek prince z Walesu ve stříbrném rámečku. „Snem každé americké dívky bylo si s ním zatancovat,“ vzpomínala.i Během několika příštích let se princ pokoušel tomuto snu vyhovět.

Ve dvacátých letech minulého století mohl soutěžit s neodolatelným šarmem budoucího vladaře pouze Rudolph Valentino, král němého filmu. Jeho svůdný výkon v Šejkovi a v Krvi a písku ho přeměnil z bývalé pomocné síly v restauraci na mezinárodní idol.

Princův obličej byl všude – na cigaretových kartičkách [pozn. překl.: propagační nebo sběratelské karty vkládané do cigaretového balení za účelem upevnění a propagace značky], v bulvárních časopisech i v seriózních novinách. Každé jeho veřejné vystoupení oddaně zachycovaly filmové zpravodajské týdeníky Pathé, které byly promítány v místních biografech. Když se princ někde objevil, ženy se rozechvěly a matky se začaly modlit v naději, že jejich dcera bude tou vyvolenou. Muži kopírovali jeho elegantní oblékání. Princ z Walesu zpopularizoval a přizpůsobil kostkovanou látku stejného jména [pozn. překl.: edwardovská kostka], kterou nosil jako první jeho dědeček král Edward VII. Stačilo jen, aby si vyšel v pulovru značky Fair Isle, a továrny musely pracovat přesčas, aby udržely krok s poptávkou.

Jeho přitažlivost však nezpůsobila jen jeho všudypřítomnost v oblíbených časopisech. Na rozdíl od svých předků – upjaté královny Viktorie, povýšeného Edwarda VII. či svého přísného otce Jiřího V. – měl v sobě princ z Walesu něco přístupného, dokonce přátelského. Vypadal lidověji a zranitelněji než ostatní členové královských rodin. Možná to byl jeho chlapecky nevinný vzhled – holil se celý svůj život – či štíhlá, šlachovitá postava, která mu za jeho zády vysloužila přezdívku „prcek“. Nejpravděpodobněji to však byl zjevný smutek v jeho utrápených psích očích, který učaroval tolika lidem. Pokud jsou oči skutečně oknem do duše, pak byl Edward mladý muž plný utrpení. Měl to, co lord Esher popsal jako „weltschmerz“ [pozn. překl.: světobol] – bezútěšné vnímání světa, jaký je, na rozdíl od světa, jaký by měl být. Byl to pohled muže, který viděl víc smutku a utrpení, než si zasloužil – rys, který sdílel s vojáky vracejícími se po hrůzách ze zákopů. Válkou unavené miliony lidí stále lpěly na minulosti. Princ se stal symbolem – lidským mostem mezi rychle mizícími jistotami světa z dob před rokem 1914 a nevyzpytatelnou budoucností, kde nacionalismus byl na vzestupu, dělnictvo na pochodu a aristokracie na ústupu.

Válečný premiér Lloyd George instinktivně rozpoznal, že princ je nejtřpytivějším drahokamem královské koruny, a zastával názor, že to je klenot, který by se měl vystavovat. Na konci války v roce 1918 prince požádal, aby navštívil britské kolonie a dominia a poděkoval lidem za podporu a oběti pro mateřskou zem. Velšský politik chtěl, aby princ z Walesu hrál „milou, přirozenou a mnohostrannou roli“. Pokud by tato hvězda impéria dokázala vyhandlovat i nějaký obchod pro vyčerpané britské výrobce, tím lépe.

Válečný konflikt vymazal z mapy aristokracie pět císařů, osm králů a čtyři imperiální dynastie. Proto nastala právě nyní ta nejvhodnější doba zdůraznit, že nově ražené jméno rodu Windsor – Jiří V. si změnil v roce 1917 rodové jméno ze Sasko-Kobursko-Gothajský na Windsor, aby ukonejšil protiněmecké smýšlení – zůstane neměnným základním kamenem v budově impéria, nad kterým slunce nikdy nezapadá. Vražda ruského cara Mikuláše II. a jeho rodiny v Jekatěrinburgu v červenci 1918 bolševickými rebely tuto potřebu posílila – i proto, že Jiří V. byl až záhadně podobný zavražděnému carovi. Nejenže tento barbarský incident otřásl královou „důvěrou ve vrozenou slušnost lidstva“,ii ale zároveň podnítil i celoživotní nenávist jeho syna vůči bolševikům. Vražda jeho kmotra Mikuláše II. poštvala Edwarda proti Sovětům a všem jejich počinům.

A tak začalo všechno to zdánlivě nekonečné a náročné cestování po impériu – během dvacátých let navštívil Edward celkem čtyřicet pět zemí a procestoval odhadem 150 000 mil po moři a vlakem. Byla to jedinečná příležitost, jak posílit význam monarchie a představit muže, který jí bude jednoho dne vládnout. Pro poněkud naivního mladého muže – stále teprve pětadvacetiletého – to byl hrůzu nahánějící úkol. Často ho ochromila napjatá záplava cizích tváří a znervózňovala ho i nutnost veřejných projevů – dovednost, která se mu nikdy nestala vlastní. A bylo tu samozřejmě i nekonečné potřásání rukou. Pravidla byla nastavena během jeho první cesty – do Kanady v září 1919. Princ křižoval zemi vlakem, pokládal věnce a základní kameny a sledoval přehlídky a průvody. Jeho příjezd se vždy setkal s takovou vítací hysterií, že měl po potřásání tolika dychtivýma rukama silně pohmožděnou a oteklou pravici. Musel se později uchýlit k používání levačky.

Někdy toto uctívání královské osobnosti hraničilo až s mesiášstvím. Když princ procházel masou lidských těl, slýchal lidi křičet: „Dotkl jsem se ho, dotkl jsem se ho!“ Jak lakonicky poznamenal: když už se ho nemohli dotknout osobně, spokojili se aspoň s tím, že ho plácli nebo šťouchli srolovanými novinami. Od časů jeho dědečka Edwarda VII. došlo také k výraznému zrychlení: teď princ dojel k události v kočáře taženém koňmi, dostalo se mu projevu loajality, přestřihl stuhu a prohlásil to či ono za otevřené, aniž by vůbec opustil kočár.

Princ z Walesu byl idolem své doby a prvním královským sex symbolem. Zde je v Halifaxu v Novém Skotsku během svého kanadského turné v roce 1919.

Tento pseudonáboženský obdiv k budoucímu králi však nebyl omezen pouze na britské kolonie a dominia. V listopadu 1919 – po tříměsíčním maratonu návštěv v Kanadě – se vydal na krátkou prohlídku Washingtonu a New Yorku, kde se setkával s válečnými veterány a seznamoval se s kongresmany a senátory. Také soukromě navštívil Bílý dům, kde se zrovna prezident Wilson zotavoval z mrtvice.

Spojené státy byly pro Edwarda neznámou veličinou a zpočátku měl obavy, jak bude přijat. Jediný jeho předchozí kontakt s Američany byl během války, když dohlížel na přehlídku asi 25 000 vojáků ve městě Koblenz a jejich disciplinovanost na něj udělala hluboký dojem. V té době se vojenské přehlídce samotné dostalo jen velmi chabé publicity, ale zpráva o tom, jak Edward tančí s americkými sestřičkami na následujícím oficiálním večírku, pronikla do tisku velice úspěšně.

Nebyla to žádná výjimka: během návštěvy východního pobřeží Ameriky přivedly taneční večírky na jeho počest mnoho debutantek do mdlob. Jak poznamenal jeden z jeho asistentů: „Princ pevně věří, že může lépe ovlivnit americké smýšlení tancem s dcerami senátorů než hovorem s jejich otci.“iii Jako nejperspektivnější svobodný muž na světě byl tiskem spojován s tolika mladými ženami, že si založil zápisník „Moje nevěsty“, kam nalepoval všechny mylné novinové články o tom, kdy a s kým se má oženit.

Jeho první návštěva Ameriky vyvrcholila slavnostním průvodem papírových konfet v ulicích Manhattanu, který byl „vzrušující za hranicí popisu“. Jak princ později vzpomínal: „Napůl udušený pachem benzinu jsem najednou seděl na zadní kapotě auta a klaněl se a mával jako herec, který je opakovaně vyvoláván na nekonečnou děkovačku.“iv

Jeho krátký královský pobyt vyvolal takový rozruch, že inspiroval dramatika Alberta E. Thomase k napsání romantické komedie – podivuhodně prorocké – s názvem Jen předpokládejme. Pojednává o princi, který se zamiluje do americké krásky a nabídne jí, že se vzdá trůnu, aby získal její ruku.

Bouřlivý obdiv na západě si v ničem nezadal s nadšením východního pobřeží. Následujícího dubna, když se zastavil v San Diegu při cestě do Austrálie a na Nový Zéland na palubě královské námořní lodi Renown, jeho princovská přítomnost opět vyvolala nesmírný zájem veřejnosti. Jeho příchod na americkou půdu politicky naznačoval, že „zvláštní vztah“ mezi oběma zeměmi je v pořádku, i když americký Senát odmítl Versailleskou smlouvu a členství ve Společnosti národů. Jako první skutečně mezinárodní královská celebrita byl princ vnímán jako muž Nového světa a jeho mladistvý vzhled, neutuchající zdvořilost a neformální způsoby z něj udělaly obyčejného chlapíka – moderního, přístupného a demokratického, a ne nějakého anachronistického feudála.

„To, že je lidský, je na něm velice příjemné,“v vyjádřil se místní reportér. Jiný pozorovatel prohlásil, že princ je stejně „americký“ jako každý jiný chlapec v našich školách. Při recepci na palubě americké námořní lodi New Mexico – vlajkové lodi Tichomořské flotily – se princ a jeho společník a přítel lord Mountbatten setkali s nekonečnou řadou místních hodnostářů. Na recepci byli i poručík Winfield Spencer a jeho manželka Wallis. Potřásli si s princem rukou a postupovali dál. O mnoho let později Wallis vytýkala jak Mountbattenovi, tak i svému současnému manželovi – nyní vévodovi z Windsoru –, že si na toto krátké setkání nevzpomněli. Wallis přirozeně nezapomněla, protože byla na své první královské setkání „po zuby ošacená“.

Její královský protějšek, který si neuvědomil významnou povahu tohoto setkání, odplul za protinožci, kde se opět těšil spontánnímu obdivu a zbožňující náklonnosti – podobně jako při své cestě po Severní Americe. „Vraždili ho laskavostí,“ vzpomínal Mountbatten.vi Stejný příběh se odehrál v Indii, Nigérii, Jižní Africe a v mnoha dalších zemích, které tvořily impérium, nebo v zemích obchodního partnerství jako Argentina a Japonsko, kde se stal britským superprodejcem. Během turné po Austrálii mu premiér Billy Hughes řekl: „Lidé ve vás vidí věci, ve které nejvíce věří.“vii

Uctívali ale falešného boha. Všechno to byla jen groteskní iluze, monstrózní šaráda inscenovaná pro nevědomou veřejnost. Nevyslovenou, nevyhnutelnou realitou bylo, že princ nevěřil ani v sebe, ani ve své budoucí postavení panovníka. Ve chvílích rozjímání, melancholie a sebepochybování, které u něj byly časté, cítil, že žije ve lži a že se pouze snaží vtěsnat do představy jiných – představy, která nemá nic společného se skutečným mužem, jakým se cítil být. Bránil se myšlence, že se má jednou stát králem i že je uctíván zbožňujícími miliony. Nenáviděl každodenní život, který posměšně nazýval „princování“.

„Kdyby jen britská veřejnost skutečně věděla, jaké slabé, bezmocné a utrápené stvoření je ten jejich tiskem vyrobený národní hrdina,“ řekl princ své přítelkyni Fredě Dudley Wardové.viii

Jeho malomyslnost se projevovala častým zříkáním se své budoucí role krále. Bylo to tak opakující se téma, že se přátelé a poradci strachovali o budoucnost koruny. Život ve službách národa nebyl na jeho královském seznamu důležitosti příliš vysoko. „Princování“ – jak si bez ustání stěžoval Fredě Dudley Wardové – „bylo v zahraničí mnohem jednodušší. Asi proto, že tam člověk nenarazí na takové množství staromódních a nudných lidí a konvencí.“ix

Trudnomyslný princ se sklony k záchvatům skličující deprese považoval sebevraždu v hloubi temnoty své duše za jediný spolehlivý způsob, jak uniknout celoživotnímu trestu odnětí svobody. Po návratu z bouřlivě úspěšné cesty po Severní Americe v roce 1919 se jeho morbidní rozpoložení rozvinulo naplno. Svému soukromému tajemníku siru Godfreymu Thomasovi řekl, že se cítí „beznadějně ztracený“, jako by měl zešílet. „Nenávidím svou současnou funkci. … Mám pocit, že toho mám dost, a toužím, skutečně toužím zemřít.“x Na znamení své potřeby se osvobodit koupil v kanadské Albertě ranč o rozloze 1600 akrů, neboť ho okouzlila romantická představa jednoduchého života daleko od starostí jeho postavení. Nicméně bylo to útočiště, které navštívil pouze čtyřikrát za čtyřicet let, kdy pozemek vlastnil.

Jeho deprese byly časté a dlouhotrvající – zejména na nekonečných námořních plavbách během ustavičných imperiálních návštěv. Lord Mountbatten vzpomínal, jak zkroušený princ často říkal, že by si s ním na cestách rád vyměnil místo. Když vyplouval na cestu do Austrálie a na Nový Zéland, byl v slzách, údajně i proto, že opouštěl svou milenku Fredu Dudley Wardovou. Jak Mountbatten poznamenal: „Byl náladový – měl návaly naprosté beznaděje. Udělal skvělé reprezentační setkání… ale potom ho náhle přepadl jeden z jeho záchvatů – přicházely jako blesk z čistého nebe – a zavřel se na celé dny do své kabiny, sám, tvář ustaraná, oči propadlé. Byl to v podstatě osamělý člověk, osamělý a smutný.“xi

Když si konečně prosadil svou a v roce 1936 opustil trůn, napsala jeho chůva z dětství Charlotte „Lalla“ Billová tklivou poznámku královně Marii: „Pamatujete si, Vaše Veličenstvo, když byl docela malý, jak si nepřál žít a jak se nikdy nechtěl stát králem?“xii V jeho mysli byla abdikace posledním krokem ke zřeknutí se lži, která započala už v dětství. Pokud jde o prince, byla představa královské rodiny jako ideální rodiny groteskním mýtem ve fantazii veřejnosti. „Měl jsem ubohé dětství,“ řekl americkému spisovateli Charlesi Murphymu. „Samozřejmě že se našla krátká období štěstí, ale pamatuji si hlavně mizerii, kterou jsem si musel nechávat pro sebe.“xiii Tento citlivý, inteligentní a osamělý chlapec, kterého bily sadistické chůvy, ponižovali vychovatelé, chmurně a s upjatým nesouhlasem pozorovali zpovzdálí jeho rodiče – král Jiří V. a královna Marie –, a jehož šikanovali jeho vrstevníci, si velice brzy uvědomil, že osobní štěstí nehraje v královské rovnici existence žádnou roli.

Deníkář sir Henry „Chips“ Channon popsal rozhovor s královnou Marií jako „dialog s katedrálou svatého Pavla“ a dopisy, které princ dostával od rodičů během svých imperiálních cest, jako „strnulé a nepřirozené“ – jako by je psal vedoucí podniku vedoucímu oddělení. V jednom svém poněkud chabém pokusu najít společnou řeč s rodiči se mladý princ naučil háčkovat, aby potěšil svou matku. Obávané předvolání do otcovy knihovny bylo pokaždé předehrou ke královskému napomenutí, aby pracoval víc a snažil se usilovněji. „Pamatuj na svou pozici a na to, kým jsi.“ To byla neměnná a oblíbená fráze jeho otce.

Očekávalo se od něj, že obětuje svůj život na oltář monarchie a vymění svá privilegia a status za existenci spojenou s povinností a službou. Nebyla to smlouva, kterou měl chuť podepsat. Jeho vnitřní zmatek vyjadřovalo i jeho nervózní chování – neustále si pohrával s manžetovými knoflíčky, popotahoval si uzel na kravatě a nikdy se neobešel bez cigarety v ruce nebo dýmky v ústech. Těžké periody intenzivního pití mu pomáhaly zapomenout a princ, který přijížděl pozdě na oficiální setkání, měl často stále ještě kocovinu.

Jeho pokřivený obraz sebe samého, spolu s přesvědčením, že je tlustý, i když byl extrémně štíhlý, jeho záchvaty násilného cvičení a střídmých stravovacích návyků – nikdy nejedl oběd – naznačují z moderního pohledu, že mohl trpět nebezpečnou poruchou příjmu potravy, mentální anorexií. V té době jeho soukromý sekretář, který o takové nemoci nevěděl, popsal princův výstřední životní styl a jeho stravovací návyky jako „idiotské“ a „naprosto šílené a nepřiměřené“.

Víc než cokoli jiného Edward chtěl, aby se s ním zacházelo jako s kýmkoli jiným. Ale neustále mu připomínali jeho odlišnost – často i krutě. Od doby, kdy byl ve svých třinácti letech zapsán do námořní střední školy v Osborne – později odešel na námořní střední školu v Dartmouthu –, pociťoval to, co nazýval „zoufalou touhou, aby se s ním zacházelo jako s jakýmkoli jiným chlapcem jeho věku“.xiv Místo toho ho ale ostatní kadeti považovali za kuriozitu, šikanovali ho a posmívali se mu. Jednou mu obarvili vlasy červeným inkoustem, jindy zinscenovali falešnou popravu, při které mu vystrčili hlavu ze stahovacího okna a spustili vrchní část na jeho krk jako gilotinu.

Později navštěvoval školu Magdalen College v Oxfordu ve stejnou dobu jako jeho královský současník, princ Pavel Jugoslávský. Na rozdíl od svého protějšku byl Edward podle prince Pavla „uzavřený a plachý a neschopný se zúčastňovat školního života nebo si vytvořit skutečná přátelství“. Jeden z jeho učitelů ho popsal jako „zbloudilé jehně“xv. A princ opouští školu po dvou letech bez toho, aby studium dokončil.

Vypuknutí první světové války v červenci 1914 ho přivedlo k pronikavému zjištění, že ať se snaží sebevíc a ať udělá cokoli, bude se princ z Walesu od svých přátel a krajanů lišit. Po značném přemlouvání ho přidělili ke granátnické gardě, ale když byla jeho jednotka povolána bojovat do Francie, byl nucen zůstat v Anglii. Zeptal se velitele armády lorda Kitchenera: „Co na tom záleží, jestli budu zabit? Mám čtyři bratry.“xvi Na toto fatalistické zveličování mu Kitchener odpověděl, že nemůže dovolit, aby byl budoucí král vystaven jakémukoli nebezpečí, zejména pokud by mohl být zajat a držen jako rukojmí.

Pro prince to bylo největší zklamání jeho života. Být ve válce, a nevidět bitvu považoval za naprosto zničující. Prošel dlouhotrvajícím obdobím sebenenávisti a zoufalství. Když se cítil nejhůř, přemýšlel o sebevraždě – opakující se téma jeho života. Nakonec mu bylo povoleno přidat se k vojenskému velitelství ve Francii, kde se příležitostně mohl ocitnout poblíž frontové linie. Tato zkušenost měla za účinek jeho vystřízlivění a hluboce ovlivnila jeho světonázor. Princ vinil politiky ze zlovolného jednání, jež vyvolalo konflikt mezi obyčejnými Němci a Angličany, kteří – jak věřil – mají mnoho společného.

Dne 29. září 1915 se připojil ke generálmajorovi (později polnímu maršálu) lordu Cavanovi na prohlídku frontové linie v Loosu. Když se výprava vydala na cestu, vybuchl čtyřicet yardů od nich granát, což je přinutilo vydat se na území nikoho.

Zapsal si: „Samozřejmě mrtví leží nepohřbeni a v pozicích a na místech, kde padli. Člověk získá nějakou představu o hrůze a příšernosti toho všeho. Ta mrtvá těla nabídla žalostný a děsivý pohled. Je tak kruté být zabit pár yardů od svého cíle po třistayardovém sprintu smrti. Byl to můj první skutečný pohled na válku a velice mě to dojalo a ohromilo.“xvii

Když se vrátili do kostela ve Vermelles, kde zanechal své auto a řidiče, zjistili, že princova šoféra zabil výbuch granátu. Byla to tragická událost, která mu zvýraznila proměnlivou, náhodnou povahu smrti během války.

Princ Edward pocházel z generace pronásledované první světovou válkou, na níž průmyslový rozsah zabíjení zanechal trvalou jizvu. O několik let později vzpomínal: „Stačí mi jen zavřít oči a uvidím znovu ta strašlivá zuhelnatělá bitevní pole, míle a míle dřevěných chodníčků přes moře bláta, zástupy těžce naložených mužů, kteří se plahočí kupředu k frontě, zástupy mužů plahočících se zpět, jejich vitalita pryč, oči mrtvé. Pamatuji si zakrvácené cáry khaki a tartanu; země šedá mrtvolami, zabahnění koně bojují o život a topí se v jámách po minách.“xviii

Když se ale princ Edward vrátil domů, bylo to, jako by válka, která měla ukončit všechny podobné konflikty, vůbec neexistovala. Život jeho otce pokračoval stejným neporušeným tempem v Sandringhamu – venkovském sídle v Norfolku, kde byly hodiny posunuty o půl hodiny dopředu, aby se poskytlo více hodin denního světla na střelbu. Když zbraně utichly, král se zabýval uspořádáváním své rozsáhlé královské sbírky známek. Pro panovníka to bylo uklidňující potěšení. Pro prince z Walesu byl královský dvůr nejen nudný a jednotvárný, ale i zamrzlý v předcházejícím století. Muž, který se považoval za vůdčího člena takzvaného jazzového věku, musel couvnout v hrůze před budoucností zmapovanou v nelákavé vyhlídce oficiální výsadby stromů, kladení základních kamenů, setkávání se s místními hodnostáři a podporování chvályhodných charit.

Jak později vysvětlil: „Být panovníkem… může být bezpochyby jedním z nejotravnějších a dlouhodobě nejméně podnětných zaměstnání, jaká jsou k dispozici vzdělanému nezávislému člověku. I svatého by to dohnalo ke zlosti.“

Skutečnost, že královský otec ani ve snu nedal svým synům jakýkoli druh zodpovědnosti a že s nimi jednal jako s malými chlapci, pouze přispěla k princově frustraci. Jiří V. jen velice neochotně umožnil budoucímu králi nahlédnout do státních listin a diplomatických dokumentů – a to teprve až po vážné nemoci na konci roku 1928. Australský diplomat R. G. Casey sdělil svému premiéru Stanleymu Bruceovi: „Historie se opakuje. Král Edward také nikdy nedovolil současnému králi, aby měl přístup k podobným dokumentům či aby měl jakoukoli odpovědnost. A to tak dlouho, jak to jen šlo.“xix

Edward měl chladný a odtažitý vztah se svým otcem, králem Jiřím V., a svou matkou, královnou Marií. Budoucí král byl však zbožňován svými bratry a sestrou, princeznou Marií. Zde je královská rodina v roce 1923 na svatbě Alberta, vévody z Yorku – později krále Jiřího VI. – s lady Alžbětou Bowes-Lyonovou. Zleva doprava: princ Edward; princezna Marie; Jindřich, vévoda z Gloucesteru; král Jiří V.; Albert, vévoda z Yorku; královna Marie; a Jiří, vévoda z Kentu.

Strnulost života u dvora, otupující formálnost koloběhu každoročních činností a těžké břemeno povinnosti visely kolem krku prince z Walesu jako velký zvon, který ho hlasitě svolával k životu stejně předvídatelnému jako zbytečnému. Samozřejmě že nebyl prvním – ani nebude posledním – princem, který měl pocit, že omezení vyplývající z jeho původu nekonečně převažují nad výsadami a že – jak naznačil básník Wordsworth – „stíny vězení se začínají za dorůstajícím chlapcem zavírat“.

Všechno u dvora jeho otce – počínaje těžkým tmavým viktoriánským nábytkem a vybavením a konče teatrální formálností králových poradců – svědčilo o jiné době, o světě, který nyní pominul. Dokonce i král byl nucen vzít občas na vědomí nový řád. V lednu 1924 Jiří V. poskytl audienci Jamesi Ramsayi MacDonaldovi – vůbec prvnímu labouristickému premiérovi a navíc nemanželskému synovi oráče ze Skotské vysočiny. „Co by si asi pomyslela královna Viktorie?“ zamýšlel se král Jiří V. ve svém deníku. MacDonaldova pověst buřiče byla tak vyhlášená, že během války zvažovalo MI5 jeho stíhání za pobuřující projevy. Establishment – včetně prince z Walesu – ještě více znervózněl, když MacDonaldova vláda jako první na Západě uznala nový ruský režim jako zákonný.

Rozcestím na životní pouti otce i syna – jak filozoficky, tak fyzicky – byl Nový svět. Ve stejném roce, kdy byl MacDonald zvolen do úřadu, se princ plavil na místo, které považoval za bezpečné útočiště – do Spojených států, do země osvobozené od pompy a protokolů, které dominovaly u dvora. Tady si mohl užít zdání života neukotveného do kázně a zákazů ukládaných jeho otcem.

Vlastní zkušenosti v Americe mu dodávaly odvahu, že dokáže najít kompromis mezi svým soukromým životem a veřejnými povinnostmi. Nebyla to ale odchylka, kterou by mu povolil král a královna, jejich poradci nebo masmédia. Skutečností bylo, že jeho stále více hédonistický soukromý život začal ovlivňovat veřejné povinnosti, do kterých ho nutila rodina, politici a jeho lid.

Princ záměrně vyhodnotil tuto návštěvu Ameriky jako prázdniny a strávil tři skvostné týdny během léta roku 1924 hýřením, tancem, pitím a hraním póla na Long Islandu s okázalou skupinou Američanů, které britský velvyslanec Esme Howard opovržlivě označil jako „ropné magnáty“.

Titulek v pittsburských novinách Gazette Times z 8. září 1924 stručně shrnul princovo chování. „Princ miluje Ameriku; nechce ji opustit. Tráví další noc ve společnosti – mizí z večírku. Později spatřen u nočního stánku, jak jí ‚hotdog‘.“

Zatímco princ nenáviděl to, co nazýval „zatraceným špehováním“ amerického tisku, jeho chování jen utvrzovalo dobře situované matky v domněnce, že by jejich dcera mohla být tou pravou pro nezadaného prince. Když poprvé dorazil do New Yorku na palubě Berengarie, sám ze sebe udělal rukojmí, když odpověděl kladně na stěžejní reportérčinu otázku, zda by se oženil s americkou „holkou“, pokud by se do nějaké někdy zamiloval. To se mu stalo osudným.

Hon na prince započal. „Nikdy předtím v historii vyšší společnosti nebyl žádný návštěvník těchto břehů tak vytrvale a tak přemrštěně oslavován,“ napsal jeden novinář z New Yorku. Není divu, že když se princ zúčastnil ještě jednoho dalšího pozdního nočního tanečního večírku na svou počest, jeho oblíbenou skladbou bylo „Leave Me Alone“. [pozn. překl.: Nechte mě na pokoji.]

Ale ani veřejnost, ani tisk mu toto přání nehodlaly splnit. Když byl princův asistent „Cvok“ Metcalfe – popisovaný šéfem princova personálu jako „beznadějně nezodpovědný slaboch“ a britským velvyslancem jako „katastrofa“ – nalezen za radiátorem na Západní 72. ulici v bytě známé prostitutky, newyorská společnost a média si skandál vychutnávala. U soudu byl Metcalfe obviněn, že je notorickým požitkářem, který svádí budoucího krále na scestí. Po tomto incidentu dvůr vynaložil veškeré úsilí, aby ty dva držel od sebe – bez valného úspěchu.

V dopisu soukromému tajemníkovi krále lordu Stamfordhamovi velvyslanec Howard suše poznamenal, že až dorazí princ do Ameriky příště, „měl by se vyhnout tanci v sobotu večer a jít do kostela v neděli ráno.“xx

Prince to ale přišlo draho. Jakmile se král, kterému se zdálo, že princova dovolená má „poněkud náročný charakter“, plně informoval o chování svého nejstaršího syna – a jeho doprovodu –, návštěvy Ameriky byly staženy z programu. Jak lord Stamfordham podotkl k Esme Howardovi: „V myslích rozumných lidí se nepochybně usadil pocit značného neklidu, že celá ta návštěva může být charakterizována jako jeden nepřetržitý řetězec rekreace a zábavy překypující frivolitou a určitým nedostatkem důstojnosti.“

Princ byl rozhodnutím panovníka „hořce zklamán“ a událost ještě více prohloubila neshody mezi otcem a synem – zkostnatělým strážcem starých pořádků na jedné straně a elegantním a moderním princem z Walesu na straně druhé. Pro budoucího krále představovala Amerika jistý stupeň svobody – přinejmenším po dobu, kdy byl pryč ode dvora. Pro Jiřího V. byla Amerika cizím státem, kde mohl být nerozvážný kralevic snadno sveden na scestí.

Zděšení u dvora nevyvolávaly pouze princovy eskapády v New Yorku. Zdálo se, že seznam prohřešků den ode dne roste. Princ často chodil na oficiální setkání pozdě, a když už konečně dorazil, vypadal znuděně a duchem nepřítomný, nedočkavý co nejdřív odejít. Během návštěvy Chile byl jedním z přihlížejících popsán jako „ztělesnění nudy, neklidu a netrpělivosti dostat se pryč“, zatímco v Argentině byl tak vyčerpaný tím, že byl opět hlavní atrakcí v putovní show vystavující hříčky přírody a zrůdy, že představitelé zvažovali uprostřed turné, že cestu zruší. Nudily ho dokonce i společenské funkce jako bály a princ na poslední chvíli rušil svou účast na tanečních večírcích pořádaných na jeho počest.

Krále pobuřoval princův styl oblékání, jeho těžké pití, nevhodné dámské známosti a ponocování v nočních klubech. „Oblékáš se jako mizera. Chováš se jako mizera. Jsi mizera. Vypadni!“ řval na Edwarda.xxi Mnohým se zdál králův útočný a věčně nespokojený postoj k nejstaršímu synovi přehnaně přísný. Následník trůnu byl koneckonců skutečným válečným hrdinou – navíc s medailemi – a svoje povinnosti vykonával s rozhodností během války i míru. Jeho reakce na otcovské pokárání byla výmluvná – princ v slzách přísahal, že se vzdá svých titulů a odejde žít do kolonií. Tváří v tvář rodičovskému napomenutí nebo nesouhlasu jakéhokoli druhu byl jeho první myšlenkou útěk. Bylo to jeho výchozí nastavení, které použil i během abdikační krize.

Jeho láska k překážkovým dostihům a lovu se starým dobrým kumpánem „Cvokem“ Metcalfem ještě více odhalovala charakter muže, který si jen mlhavě uvědomoval pojem opatrnosti a pudu sebezáchovy. V sedle byl princ neblaze proslulý svou lehkomyslností a ztřeštěností a riskoval tak, že mnohým jiným zkušeným jezdcům zatrnulo.

Bylo to, jako by svým chováním vzdoroval osudu a vyzýval sám sebe až na okraj svých možností jen proto, že celý jeho život byl zcela prost ohrožení. Tato vlastnost není pro prince Edwarda jedinečná – jeho nástupce princ Charles utekl hrobníkovi z lopaty hned několikrát – zejména při lyžování a hraní póla, nemluvě o potápění u polárního kruhu a seskocích padákem.

Znepokojení ohledně Edwardova nezodpovědného chování bylo tak velké, že po pádu z koně v roce 1924 na Arborfield Cross, který přivodil princi bezvědomí na několik hodin, jak premiér Stanley Baldwin, tak Jiří V. trvali na tom, aby se vzdal závodů, jako jsou překážkové dostihy a steeplechase. Jeho stáj byla řádně prodána v aukci – ale až po dalších pěti letech.

Princova lehkomyslná umíněnost a bezstarostné zlehčování možných následků vlastního jednání zrcadlily muže, který hledal cestu ven – jakoukoli cestu, jen aby se nenaplnil jeho děsivý osud. Paradoxně tyto nebezpečné jezdecké výstřelky pouze přispěly k jeho romantické přitažlivosti v lidové představivosti. Okruh blízkých poradců a důvěrníků měl ale zcela jiné stanovisko. V dubnu 1927 si princův soukromý sekretář Alan „Tommy“ Lascelles stěžoval Stanleymu Baldwinovi na následníka trůnu a uvedl, že „je na cestě do pekla“ – při takové nezřízené honbě za vínem a ženami. A dodal větu, která se proslavila, že nejlepší věcí, která by se mohla stát jemu – a zemi – by bylo, kdyby si zlomil vaz při dostizích.

Baldwin odpověděl: „Bože, odpusť mi, ale často si myslím totéž.“xxii

Zatímco svatozář chlapeckého kouzla obdařila prince nepopiratelným půvabem a šarmem, bližší a osobnější pohled už tak přitažlivý nebyl. Jeho poradci a dvořané žili – tak jako sám princ – ve lži a tutlali strohou skutečnost, že princ hledal jakoukoli výmluvu, aby unikl svému osudu. Někdy v roce 1928 všichni jeho poradci na vysoké úrovni – admirál sir Lionel Halsey, sir Godfrey Thomas a Alan Lascelles – vážně zvažovali, že odejdou ze svých pozic. Trojice byla přesvědčená, že princ z Walesu byl stvořen ze zcela nevhodného materiálu pro budoucího panovníka.

Vyčerpání z manipulace ohledně zvětšující se propasti mezi veřejným svěžím dojmem a skličující realitou v soukromí bylo nakonec přílišné a Lascelles ztratil nervy. Poslední kapka přišla během turné po Africe v roce 1928, kdy královská společnost cestovala vlakem v Tanganice, současné Tanzanii. Lascelles obdržel naléhavý kabelogram od Baldwina, ve které mu premiér sděloval, že je král vážně nemocný a že se má princ okamžitě vrátit domů. Edward si myslel, že Baldwin jen blafuje, a vrátil se ke svádění – ve výsledku úspěšnému – jisté paní Barnesové, manželky místního oblastního důstojníka. Sobecké chování prince přimělo Lascellese, aby podal rezignaci. V jejich posledním rozhovoru se budoucí král vrátil ke svému známému prohlášení a upřímně přiznal: „Jsem zcela nevhodný, abych byl princem z Walesu.“xxiii

Tlak a napětí, kterému čelili dvořané, když se snažili uvést v soulad nevyhovující realitu se zářivým obrázkem prince z Walesu, připomíná nepokoje v Buckinghamském paláci o několik desetiletí později, kdy začalo být zřejmé, že současný princ z Walesu – princ Charles – je zoufale nešťastný v manželství s lady Dianou Spencerovou a chce se vrátit do náruče své milenky Camilly Parker Bowlesové. Rozdíl byl ovšem v tom, že během třicátých let byla masmédia mnohem povolnější a ochotnější a hrstka majitelů – jako lord Beaverbrook a lord Rothermere – řídili distribuci informací.

Přesto všechno se blížila katastrofa. Lord Strathmore – otec nové vévodkyně z Yorku – patřil do neustále se rozšiřujícího počtu těch, kteří zdráhavě začínali věřit, že nezadaný princ nebude nikdy schopen nastoupit na anglický trůn. Jak roky plynuly, chmurný pocit neblahé předtuchy zachvátil nejen princovy dvořany, ale i celou britskou vládnoucí třídu.

Kapitola druhá

Hitler, královský dohazovač

Pro evropské královské rody bylo manželství vážnou věcí. Rozhodně se tam nenašlo moc prostoru pro lásku, vášeň nebo romantiku. Královské sňatky se dojednávaly a rozmary srdce se neslučovaly s neúprosnými požadavky dynastickými i služebními. Nezodpovědní členové královských rodin, kteří byli tak smělí, aby se zamilovali a oženili pod svou úroveň, byli okamžitě vyvrženi do sociálního temna.

Rodiče prince z Walesu – král Jiří V. a královna Marie – byli typickým příkladem kastovního systému, kdy si příslušník královské rodiny bere pouze příslušníka královské rodiny. Anglická královská rodina se tradičně spojovala se svými německými protějšky. Výnosy královny Viktorie se během její dlouhé vlády týkaly širokého spektra působnosti. Její výběr manželských partnerů a rozhodnutí o nich pro její rozrůstající se rodinu měly absolutní a konečnou podobu. Když její vnuk a dědic trůnu Albert Viktor, vévoda z Clarence, nečekaně v roce 1892 zemřel, bylo to krátce předtím, než se měl oženit s německou princeznou Viktorií Marií z Tecku. Stará královna nezaváhala ani na okamžik. Povolala jeho mladšího bratra Jiřího – tehdy ctižádostivého námořního důstojníka – a nařídila mu, aby opustil námořnictvo, oženil se s princeznou Marií a připravil se na post krále. Jakékoli osobní ambice nebo pocity, které snad Jiří měl, byly potlačeny dusivou přikrývkou monarchie, i když si Jiří náhodou Marii velice oblíbil. Řádně vykonal svou povinnost, v červenci 1893 se oženil s princeznou Marií a o rok později dodal i dědice. Byl to Edward Albert Christian George Andrew Patrick David – pro rodinu jen David.

Protože hlavní funkcí královských rodů je rozmnožování, propuklo hledání nevěsty pro tento nový přírůstek už téměř v okamžiku, kdy se Edward Albert narodil. Královští rodiče po celé Evropě bedlivě posuzovali své dcery s ohledem na možnost skvostné výhry – stala by se chotí budoucího krále a císaře, panovníka největší říše, jakou kdy svět viděl. Byla to nevinná salonní hra, do které se mohli přidat všichni – bohatí i chudí. Odhalení sochy královny Viktorie před Buckinghamským palácem poskytlo první veřejné fórum k projednání této záležitosti, která později otřese celou zemí. Německého císaře Viléma II. doprovázela tehdy na bohoslužbu jeho osmnáctiletá dcera – půvabná, byť panovačná princezna Viktorie Luisa. Okamžitě byla vyvolena jako budoucí nevěsta šestnáctiletého prince. The Daily Express popisuje, jak „dobyla Londýn a jasně zvítězila“. Princezna, kterou pozornost velice těšila, Edwardem nebyla již tak nadšená a zamítla prince s vlažnou pochvalou. „Velmi příjemný, ale hrozně mladý.“xxiv

Nebylo kam spěchat. Princ byl ještě teenager a nový král Jiří V. po smrti Edwarda VII. v roce 1910 právě usedl na trůn. Bylo mu tehdy čtyřicet šest let a těšil se dobrému zdraví. Nicméně nebylo na škodu předem prozkoumat situaci, a tak jeho syn a dědic na jaře a v létě roku 1913 navštívil své německé bratrance. Údajně měl výlet zdokonalit princovy jazykové a všeobecné znalosti, ale zároveň poskytl příležitost německým sestřenicím, aby si na mladém princi vyzkoušely své romantické znalosti.

Jak Edward napsal ve svých pamětech, postupoval „přepychově“ z jednoho paláce do druhého: navštívil „Onkel Willie a Tante Charlotte“ – pažravého krále a nenasytnou královnu von Württemberg; setkal se s hrabětem Zeppelinem a spatřil jeho vzducholoď téhož jména. Také se zúčastnil podivného setkání s císařem Vilémem, který poněkud prorocky popsal prince jako „mladého orla, který pravděpodobně sehraje velkou roli v evropských záležitostech, protože zdaleka není pacifista“.xxv

Zatímco princ tancoval do časných ranních hodin v berlínských nočních klubech, romantickým vrcholem se mu stalo setkání s princeznou Karolínou „May“ Mathildou Šlesvicko-Holštýnskou na jejím rodinném zámku v Gothě. Princezna pocházela ze stejné větve královské rodiny jako současný vévoda z Edinburghu – manžel královny Alžběty II. Byla štíhlá, elegantní a uhlazená a princ zjistil, že je snadné s ní mluvit. Jejich vztah byl tak skvělý, že císařův syn August Vilém následně princi v dopise navrhl uzavření manželského svazku. I když se zdálo, že Edward váhá, byl natolik nadšený, že naplánoval další návštěvu na následující léto. Až dosud se řídil protokolem a jako budoucí král se přizpůsobil královské tradici tím, že lovil partnerku ve schváleném genofondu německého královského rodu. Když v červenci roku 1914 vypukla válka, všechno se změnilo. O rok později se Edward zmínil svému soukromému sekretáři Godfreymu Thomasovi o tom, co by bývalo mohlo být. Thomas později vzpomínal: „Ona Jeho královskou Výsost velmi přitahovala a jsem si naprosto jistý, že kdyby nevypukla válka, došlo by k tomu.“xxvi

První světová válka ale nemilosrdně protřídila evropské královské rodiny a drasticky snížila vyhlídky, že si princ najde královskou partnerku. Původně totiž dával najevo, že nemá zájem oženit se s nerovnou ženou, což bylo smýšlení, které vyloučilo šanci povýšit anglickou poddanou – jakkoli vysokého původu – do řad královské rodiny.

V tomto ohledu byl tehdy ještě konzervativnější než jeho otec, který v červenci 1917 vydal královské prohlášení, které nejen formálně změnilo rodové jméno z dynastie Sasko-Kobursko-Gothajské na Windsor, ale významně změnilo i pravidla královského manželského párování. Od toho data se jeho děti a dědici mohli oženit či vdát do anglických rodin. Členové královské rodiny si tak poprvé mohli brát své poddané.

To, že princ z Walesu upřednostňoval dřívější tradici, značně omezilo jeho vyhlídky, ale možná tak činil i záměrně. Naznačovalo to jeho nerozhodnost, zda se vůbec někdy ožení.

Jak řekl Mountbattenovi: „Předpokládám, že jednoho dne budu muset udělat ten osudný krok, i když to budu odkládat tak dlouho, jak jen budu moci, protože mě to zničí.“xxvii Tato zdrženlivost mu však nebránila v řadě romantických vztahů.

Podobně jako mnoho mužů jeho generace i on byl obecně ostýchavý ohledně ženského těla. „Oplzlé a nechutné“ byl jeho popis nahých prostitutek, které pózovaly v bordelu v Calais. Byl zároveň nevědomý a stydlivý ve věcech samotného aktu soulože. Dohady o jeho nejednoznačné, ba dokonce přímo nejasné sexualitě ho pronásledovaly po celý život. Jedna z jeho soukromých sekretářek Anne Seagrimová věřila, že jeho sexuální ambivalence měla původ v tom, jaký byl. Základním rysem jeho povahy byla „hluboká nejistota o své sexualitě a schopnosti být heterosexuálním mužem. V podstatě se velice bál žen.“xxviii

V červenci roku 1917 – zejména zásluhou princových asistentů – mu pomohla překonat úzkost francouzská prostitutka jménem Paulette. Následoval šestiměsíční milostný poměr s pařížskou kurtizánou Marguerite Alibertovou. Ta v princi probudila zdravou chuť k sexu, která byla v naprostém rozporu s jeho chlapeckým, téměř zženštilým obličejem. Jak veřejná krasavice lady Diana Cooperová vulgárně poznamenala, od té doby nebyl princ už „nikdy mimo ženská stehna“.xxix Ta stehna byla často vdaná.

Jeho první milostný poměr na rodné půdě proběhl v roce 1917 s Marion Cokeovou, manželkou vikomta „Tommyho“ Cokea, který byl dědicem titulu hrabě z Leicesteru. Princ trávil v její společnosti tolik času, že ho manžel nakonec vyzval, aby se jim vyhýbal. To Edwardovi nezabránilo, aby ji pozval na společnou návštěvu Paříže. Marion, o dvanáct let starší než Edward, který na svůj věk působil mladším dojmem, rozumně odmítla pošetilou nabídku, která by – kromě rozpadu manželství – přinesla i společenskou hanbu.

Poněkud tradičněji se vyvíjel milostný románek s lady Sybilou „Portií“ Cadoganovou – nejlepší přítelkyní jeho sestry a jednou z pěti dcer hraběte Cadogana. Jeho dvoření se Portii, které se zároveň časově shodovalo s jeho poblázněním Marion Cokeovou, vnímali mnozí – a v neposlední řadě jeho sestra – jako možnou cestu k oltáři. V červnu 1917, když Portia poslala rodičům telegram, ve kterém stálo „Zasnoubená s Edwardem“, předpokládali, že mají v rodině budoucí královnu. Ve skutečnosti však svou známost s princem ukončila a přijala nabídku princova přítele – lorda Edwarda Stanleyho, který měl ten měsíc důvod ke dvojí oslavě. Kromě její ruky vyhrál i doplňovací volby jako kandidát konzervativců. Stal se později ministrem dominií.

I když byl princ Edward zavržen jednou z potenciálních nevěst, na dosah bylo množství dalších mladých ambiciózních anglických šlechtičen, které povzbudilo královské nařízení rozšiřující manželskou volbu pro členy královské rodiny. Když tedy princ dorazil v březnu 1918 do hlavního města, kde byl na dovolené, nastal podle spisovatelky Cynthie Asquithové „divoký rozruch“. Podotkla: „Žádná dívka nesmí opustit Londýn… a srdce každé matky divoce buší.“xxx

V hledáčku možných uchazeček se nacházela různá jména, ale byla to lady Rosemary Leveson-Gowerová, o které se hovořilo nejvíc. Uznávaná krasavice, kterou skicoval i umělec vyšších společenských vrstev John Singer Sargent, lady Rosemary – dcera vévody ze Sutherlandu – se poprvé setkala s princem v létě 1917 v Calais. Byla tam nasazena jako zdravotní sestra Červeného kříže v nemocnici vedené její matkou Millicent, vévodkyní ze Sutherlandu. Edward tehdy doprovázel krále a královnu během oficiální návštěvy a byl vyfotografován s hlavou schýlenou v srdečném rozhovoru s aristokratickou zdravotní sestřičkou. Noviny Illustrated London News ho popsaly jako „šlechetného, veselého a laskavého a připraveného na jakékoli vzrušení, zejména na události pod širým nebem“. Zdálo se, že lady Rosemary se stane náhradnicí, do které se princ zamiluje krátce poté, co ho tak nečekaně odvrhla lady Portia Cadoganová.

Princ stojí mezi Rosemary Leveson-Gowerovou (po jeho levici) a Dianou Capelovou v polní nemocnici v Calais ve Francii v roce 1917.

Po smršti dvoření na pozadí první světové války princ – podle lady Victor Pagetové, jedné z jejích nejbližších přítelkyň – požádal Rosemary, aby si ho vzala. Oba jeho rodiče však byli proti sňatku. Královna Marie to odůvodňovala tím, že v jedné linii rodiny Leveson-Gowerových byla „špatná krev – špetka šílenství“.xxxi

V té době byla mentální stabilita v myslích krále a královny na nejpřednějším místě. Duševní zdraví Edwardova mladšího bratra Jana, který trpěl autismem a měl sklony k agresivní epilepsii, se právě tou dobou výrazně zhoršovalo. Jan byl držen v ústraní v Sandringhamu a zemřel o několik měsíců později v lednu 1919 po jednom ze svých záchvatů.

Princ, který vůči svým rodičům cítil „zatrpklost a vztek“, neměl pražádné pochopení pro jejich opatrné stanovisko a zuřil, že mu rodiče brání, aby následoval hlas svého srdce. Jak lady Pagetová řekla spisovateli Michaelu Thorntonovi: „Nemyslím si, že někdy svému otci odpustil. A také jsem cítila, že se od této chvíle rozhodl nikdy nevstoupit do něčeho, co by se dalo nazvat vhodným sňatkem, jen proto, aby potěšil svou rodinu.“

Dokonce i poté, co se lady Rosemary v březnu 1919 vdala v kostele svaté Markéty ve Westminsteru za Williama Warda – vikomta Ednama a později třetího hraběte z Dudley –, zůstal jí princ nadále poblíž a soukromě navštěvoval tuto bývalou milenku v jejím domě Himley Hall na předměstí Dudley v Midlands. Byl kmotrem jejího nejstaršího syna Billyho, který se stal čtvrtým hrabětem z Dudley. Po celý svůj život se Billy bavil možností, že princ mohl být jeho otcem.xxxii

Zdálo se, že poslední princova roztržka s rodiči učinila konec tradičnímu hledání nevěsty. Od té doby se princ zmítal mezi velkými vášněmi a příležitostnými známostmi – a to téměř bez výjimky se svolnými vdanými ženami. Extrémy jeho romantického života odpovídaly jeho náhlým a nevyzpytatelným výkyvům nálady, která prudce kolísala od nadšení k zoufalství.

V mnoha ohledech byla jeho příští přítelkyně a dlouholetá milenka Freda Dudley Wardová, poloviční Američanka a manželka poslance parlamentu a vicekancléře královské domácnosti –, neobyčejně vhodnou volbou, až na to, že byla vdaná. Princova rodina a přátelé však věcně uznali, že Freda, dcera výrobce nottinghamských krajek, se kterou se náhodně seznámil během náletu koncem války, byla v jeho životě „dobrá věc“. Byla mnohem víc než jen jeho milenkou. Stala se mu důvěrnicí, přítelkyní, náhradní matkou a bezpečným útočištěm, kde si mohl vylévat své pocity marnosti a úzkosti.

Jeho oddanost Fredě byla zjevná i náhodnému pozorovateli. Když Winston Churchill, který se k princi choval jako ke svému adoptivnímu synovi, cestoval s párem do Nottinghamu, bylo Edwardovo zbožňování naprosto zřejmé. „Byl to zcela dojemný pohled vidět prince a Fredu spolu. Jeho láska je tak zjevná a nezastíraná.“xxxiii

Freda Dudley Wardová se stala Edwardovou první velkou láskou a dlouholetou milenkou.

Freda, kterou Churchillův bratranec Shane Leslie popsal jako „andělské dítě“, byla přístavem klidu v bouřích emocí, které princem zmítaly, a utišovala a zklidňovala jeho zmučenou duši. Byla nejen krásná a okouzlující, ale i „srdečná a vřelá“, poznamenal Mountbatten. „Byla mu doopravdy matkou, utěšovala ho a radila mu a on byl po celou tu dobu slepý ve své lásce a hluchý k tomu, co říká svět.“xxxiv

Jejich poměr se občas změnil na vztah matky s dítětem spíše než na klišé nevyspělého muže hledajícího matčinu náhradu. „Jsem tak ztřeštěný, že bych s tebou zemřel, i když spolu nemůžeme žít.“xxxv To je jen jeden příklad z množství dětinskostí, které proudily z kralevicova pera. Edward dal plně za pravdu poznámce Maxe Beerbohma týkající se výchovy krále Jiřího IV.: „Byl opravdu stále ještě dítě. Protože členové královských rodin nejsou nikdy vystaveni kontaktu s realitou života, zůstávají mladí mnohem déle než ostatní lidé.“ Princ tvrdil, že to, co platilo pro jeho předka, se naprosto stejně vztahovalo i na něj. Jak napsal Fredě Dudley Wardové: „Nikdo si neuvědomuje, jak zoufalé je to v mém případě, více než já.“

Zatímco jeho chování krále a královnu trápilo, Edward nebyl jediným z jejich synů, kteří si všímali vdaných žen.

Jeho mladší bratr princ Albert byl zblázněný do Frediny přítelkyně, lady Sheily Loughboroughové, okouzlující Australanky, jejíž manželství s lordem Loughboroughem bylo v troskách kvůli jeho pití a hazardním hrám. Spolu s Fredou často tančily s oběma princi na plesech, což – jak se lady Loughboroughová svěřila ve svých pamětech – „pobuřovalo některé starší dámy. Nezajímalo nás to. Věděli jsme, že bez nás a bez těch dvou by nebyla žádná slavnost kompletní.“xxxvi

Král využil všechny své páky a varoval Alberta, že mu udělí titul vévody z Yorku, pouze pokud se vzdá Sheily. Princ spořádaně zapadl do řady a – v návaznosti na královský dekret, který umožňoval královským dětem vzít si poddanou osobu – v roce 1923 se oženil s Alžbětou Bowes-Lyonovou – dcerou významného skotského šlechtice lorda Strathmorea. Zatímco tento sňatek a také manželství jejich dcery princezny Marie předchozího roku krále a královnu velmi uspokojily, chování dalšího Edwardova mladšího bratra, prince Jiřího, jim působilo značné obavy.

Král a královna přišli o jednoho syna kvůli vrozené nemoci. Teď hrozilo, že ztratí dalšího kvůli drogové závislosti. Princ Jiří se naplno oddal burácejícím dvacátým létům a užíval si večírků s pitím, drogami a divokým sexem. Proslýchalo se, že jeho zástup milenek – a milenců – zahrnoval zpěvačku Jessie Matthewsovou; dramatika Noëla Cowarda; spisovatelku Barbaru Cartlandovou – nevlastní babičku princezny Diany; a sovětského špiona Anthonyho Blunta.

Bylo to však jeho dlouhotrvající spojení s Kiki Prestonovou, narkomankou z vyšší společnosti, proslulou jako „dívka se stříbrnou injekcí“, kdy bylo opravdu nutno začít zvonit na poplach. Zatímco jeho rodiče byli paralyzováni beznadějí a nevěděli, jak tuto neuchopitelnou situaci vyřešit, princ Edward – a jeho milenka Freda – převzali kontrolu a pomohli Jiřímu odvyknout kokainu a heroinu.

Součástí léčby bylo zajistit, aby Kiki Prestonová nemohla mít na Jiřího žádný vliv. Edward ji proto poslal na určitou dobu „do vyhnanství“ ve Švýcarsku. Všeobecně se věří, že princ Jiří a jeho závislá milenka spolu měli dítě – Michaela Canfielda, který se stal nakladatelem v New Yorku. Zemřel v roce 1969. (S ohledem na pestrou minulost prince Jiřího je sotva překvapující, že si historikové často stěžují na nedostupnost korespondence a jakýchkoli dalších záznamů týkajících se jeho osoby, které jsou drženy v královském archivu hradu Windsor.)

Ať už byly vrtochy prince Jiřího jakékoli, skutečností zůstávalo, že budoucnost koruny spočívala na bedrech prvorozeného. Zatímco král zachmuřeně odsuzoval nervní, ale tvrdohlavou povahu nejstaršího syna, jeho pochybné přátele a pozdní noční život, odpustil by mu ledacos, pokud by se oženil a zplodil dědice. Veřejnost neviděla nic z dramat, která se odehrávala za královskou oponou. Ale jak roky plynuly a Edward nevykazoval žádné známky toho, že by se hodlal odpoutat od Fredy Dudley Wardové nebo že by vážně hledal vhodnou nevěstu, začínalo se za hranicemi pevně sevřených úst královského dvora šeptem ozývat znepokojení. Královy záchvaty špatného zdraví – nikdy se plně nezotavil ze svého pádu z koně během vojenské přehlídky v roce 1915 – učinily z otázky manželství prvorozeného předmět naléhavého zájmu. V létě 1925 lékaři krále vyzvali, aby podnikl ozdravnou plavbu po Středozemním moři a v listopadu 1928 ho prudký záchvat otravy krve zanechal tak oslabeného, že premiér Baldwin požádal prince z Walesu, aby se v rámci preventivního opatření vrátil domů z cesty po Africe. Král poté strávil tři měsíce v přímořském letovisku Bognor, aby se zotavil, zatímco se jeho nejstarší syn spolu s královnou Marií ujali mnohých z jeho povinností.

Obavy z toho, že princ bude jednoho dne vládnout jako starý mládenec, byly tak intenzivní, že dvůr požádal australského premiéra Stanleyho Brucea, aby s Edwardem promluvil – jako muž s mužem – a přesvědčil ho, že „jistota následovnictví… je nezbytná pro zachování říše“.xxxvii Australský diplomat se sídlem v Londýně R. G. Casey informoval Brucea:

Mám za to, že je na prince z Walesu neustále vyvíjen tlak, pokud jde o jeho manželství. Domnívám se, že existuje určité drobné znepokojení, co se týká množství srdnatosti, které je ochoten vložit do této záležitosti – protože by to samozřejmě byl sňatek z rozumu. Následný skandál by mohl být téměř stejně nepříznivý, jako kdyby se nikdy neoženil.

V jednom okamžiku sestavil Louis Mountbatten seznam sedmnácti způsobilých mladých královských dcer. Možnými nevěstami byly dcery řeckého prince Andrewa, princezna Margarita a princezna Theodora, ale na nějakou dobu byla hlavní kandidátkou osmnáctiletá švédská princezna Ingrid. Její rodina byla neobyčejně vhodná, protože její matka – princezna Margareta z Connaughtu – a král Jiří V. byli bratranec a sestřenice z prvního kolene a oba byli vnoučaty královny Viktorie.

V létě 1928 navštívila princezna Ingrid Londýn v naději, že se jí podaří dobýt srdce prince z Walesu. Doprovázel ji baron Erik Palmstierna – švédský ministr v Londýně. Ingrid, sečtělá, byť poněkud naivní mladá dívka, již dříve vyjádřila naději, že se jednoho dne stane královnou. Anglický trůn by byl samozřejmě velmi pěkný. Palmstierna, i když ve sňatek doufal, nesdílel její sebedůvěru. Přiznal, že celá ta záležitost je poněkud „nejistá“, a jeho hodnocení se ukázalo jako správné. Mezi třicetiletým princem a dospívající princeznou nevznikly žádné vzájemné sympatie. V červenci se princezna Ingrid vrátila do Stockholmu, její naděje byly zmařené – prozatím.

Během dvacátých a třicátých let defilovaly rozmanité mladé ženy – podporované rodinou nebo vládou – před budoucím králem. Přestože podle Zákona o nástupnictví [pozn. překl.: Podtitul: Zákon o dalších omezeních koruny a lepším zabezpečení práv a svobod poddaných] z roku 1701 bylo vyloučeno, aby římský katolík usedl na anglický trůn, král Viktor Emanuel Savojsk nabídl Edwardovi svou nejstarší dceru princeznu Jolandu. Ke královu zklamání z toho nic nebylo a Jolanda se později provdala za italského šlechtice.

V mnoha ohledech byla následující nejvážnější uchazečka podporována i nově zvoleným německým kancléřem Adolfem Hitlerem. Ambiciózní německý führer měl na mysli dynastický svazek, který by navázal na doby Habsburků a Hannoverů – konkrétně na doby domluvených sňatků mezi vysoce urozenou německou šlechtičnou a dědicem britského trůnu.

Když se stal v roce 1933 kancléřem, začal Hitler – v rámci své ambiciózní diplomatické strategie – podporovat sňatky mezi německými aristokraty a jejich evropskými protějšky s cílem zlepšit mezinárodní postavení Německa. S velkými sympatiemi pohlížel například na spojení prince Bernharda zur Lippe-Biesterfeld s princeznou Julianou – dcerou nizozemské královny Vilemíny – v roce 1937, neboť to chápal jako příležitost k vytvoření užších pout mezi těmito dvěma zeměmi.

Hledání nevěsty pro prince z Walesu se stalo mezinárodní společenskou hrou. Zúčastnil se dokonce i německý vůdce Adolf Hitler a v roce 1934 navrhl pro Edwarda princeznu Frederiku (zcela napravo) jako nevěstu.

Ještě před tímto úspěšným svazkem spočinulo führerovo neklidné oko na princi z Walesu a princezně Frederice – sedmnáctileté dceři vévody Arnošta Augusta III. Brunšvického a jeho choti, vévodkyně Viktorie Luisy, jediné dcery německého císaře Viléma II. a císařovny Augusty Viktorie.

Rodokmen princezny Frederiky byl dokonalý. Jako dcera hlavy hannoverského rodu měla teoreticky nárok na titul princezny hannoverské, britské a irské a také na titul vévodkyně brunšvické lüneburské. Navíc – jako potomek krále Jiřího III. – byla formálně třicátá čtvrtá v řadě na britský trůn, i když nyní byly tyto tituly v rozporu se Zákonem o zbavování titulů z roku 1917, který během první světové války odňal britským nepřátelům postavení a pocty.

Nejenže byly její královské pověřovací listiny bez poskvrnky, ale loajalita její rodiny vůči nacistické straně byla stejně působivá. Její otec, vévoda Arnošt August, se často objevoval v čestné uniformě hnědých košil SA a pravidelně daroval straně finanční prostředky. Nikdy do nacistické strany formálně nevstoupil, ale jeho syn – také Arnošt August – se přihlásil, stal se členem polovojenské SS a nosil zlověstnou černo-stříbrnou uniformu se znakem lebky. Pokud jde o princeznu Frederiku, patřila k Bund Deutscher Mädel (Svazu německých dívek), což byla odbočka Hitlerjugend, určená výhradně pro mladé ženy. Na soukromé internátní škole v Itálii často hájila nacistickou politiku. V pozdějším životě ji nazývali „pruská seržantka“.

Její rodiče se s Hitlerem setkali při mnohých příležitostech a jejich konverzace se soustředila na vybudování trvalého sblížení mezi Anglií a Německem. Hitler však měl na mysli víc než jen slova: chtěl spojení mezi královskými rody Británie a Německa. Jeho žádost, aby byla princezna Frederika nabídnuta princi z Walesu jako možná nevěsta, byla učiněna někdy v roce 1934 a německému královskému páru ji předal Joachim von Ribbentrop – bývalý prodejce šampaňského vína, který se nyní stal führerovým důvěrníkem. Ribbentrop byl v té době jmenován zvláštním pověřencem pro odzbrojení a jeho úkolem bylo přesvědčit svět o neškodné touze Německa po míru.

Když Ribbentrop informoval rodičovský pár o Hitlerových záměrech pro jejich dceru, vévoda a vévodkyně, kteří se nedávno vrátili z návštěvy Anglie, kde byli přijati králem Jiřím V. a královnou Marií, „užasli“. Matka Frederiky, princezna Viktorie Luisa, byla obzvláště v rozpacích, protože před pár lety byla ona sama považována za potenciální nevěstu pro budoucího anglického krále.

Dokonce ani tito nadšení nacističtí aristokraté nebyli schopni podpořit sňatek mezi jejich dospívající dcerou a mužem o dvaadvacet let starším. Vévodkyně si později připomněla:

Můj manžel a já jsme byli otřeseni. Něco takového nikdy nevstoupilo do našich myslí, dokonce ani kvůli smíření s Anglií. Před první světovou válkou byl předložen návrh, abych se vdala za svého bratrance [prince z Walesu], který byl o dva roky mladší než já, a nyní se zdá, že by si ho měla vzít má dcera. Řekli jsme Hitlerovi, že podle našeho názoru samotný příliš velký věkový rozdíl mezi princem z Walesu a Frederikou takový návrh vylučuje a že nejsme ochotni vyvíjet na naši dceru nátlak.xxxviii

Její tvrzení v autobiografii psané po válce se zdá poněkud nedůvěryhodné – jako podobné protesty mnoha jiných německých aristokratů, kteří se později snažili distancovat od svých pochybných vztahů s nacisty. Jen přibližně o rok později se Frederika setkala s princem Pavlem – korunním princem Řecka, který ji požádal o ruku, když se účastnil nyní neblaze proslulých letních olympijských her v roce 1936 v Berlíně. Nezdálo se, že by rodiče tentokrát přespříliš trápil věkový rozdíl šestnácti let. Pár uzavřel sňatek v lednu 1938 a Frederika v roce 1947 usedla na řecký trůn.

Hitler byl tak posedlý myšlenkou, aby se královský sňatek uskutečnil, že Charles Higham – autor biografie o vévodkyni z Windsoru – rozvíjí teorii, možná poněkud přehnanou, že kdyby se Edward a Frederika bývali vzali a Wallis Simpsonová zůstala „dámou, co chodí zadními dveřmi“, je „diskutabilní, zda by vypukla druhá světová válka“.xxxix

I když Hitlerův první pokus přivést prince z Walesu oficiálně do sféry vlivu nacistického režimu ztroskotal, byla to jen předehra budoucích manévrů, jak si naklonit krále, který nebyl nikdy korunován, a začátek řady naléhavých žádostí, které trvaly téměř stejně dlouho jako samotná třetí říše – s následky pro vévodu, které trvaly ještě mnohem déle.

Hitlerovi – a zbytku Evropy – nebylo ovšem známo, že srdce prince z Walesu začalo bít o něco rychleji, když se díval směrem na západ k Americe – spíše než na východ do Německa. A pokud byly tamní dámy vdané a zdánlivě nedosažitelné, tím lépe. Právě takové náklonnosti se staly Edwardovou zavedenou romantickou rutinou. Pro praktické a protřelé muže Hitlerova typu byla láska k něčí milence něčím nepochopitelným.

V létě 1929 se Edward setkal s vikomtesou Thelmou Furnessovou v poněkud nepatřičném prostředí zemědělské výstavy v Leicestershiru, kde měl za úkol udělovat rozety oceněnému dobytku. Dcera amerického diplomata Harryho Hayse Morgana st. byla už princi krátce představena na plese před třemi lety. Tentokrát to ale zajiskřilo a prince uchvátila její krása i její americký přízvuk. V té době žila Thelma, která měla identické dvojče Glorii, ve druhém manželství s vikomtem Marmadukem Furnessem – ředitelem lodní společnosti Furness. To prince neodradilo. Byl naprosto okouzlen tím, co Cecil Beaton výstižně popsal jako „skleníkovou eleganci a krajkovou ženskost“. Pozval Thelmu na večeři do York House – svého londýnského domova – a poté, co ji svedl, pozval ji a jejího manžela, aby se k němu připojili na safari v Keni. I když byli pod dohledem, dokázali milenci trávit čas o samotě. „Tohle byl náš eden,“ napsala později o společných kouzelných nocích pod stanem. „Spokojila jsem se s tím, že princ naplánoval směr – bez ohledu na to, kde ta cesta skončí.“xl

Když se v dubnu 1930 princ vrátil do Británie, vdaná vikomtesa byla jeho častou návštěvnicí o víkendech ve Fort Belvedere – princově venkovském sídle poblíž Windsoru. Byla hostitelkou, společnicí a milenkou – i když Edward stále zůstával v kontaktu se svou dvorní oblíbenkyní Fredou Dudley Wardovou, která mu pomáhala s výzdobou tohoto útočiště. Ve Fort Belvedere mohl být princ sám sebou – pracovat na své milované zahradě, hrát na dudy nebo na ukulele nebo jen tiše sedět s Thelmou a vyšívat. Stěží to byla ona Sodoma a Gomora, které přiměly jeho otce zvolat: „Ty zatracené víkendy.“ Toto bylo místo – naprosto nezávislé na Balmoralu a Sandringhamu, které mohl Edward nazvat svým vlastním a kde mohl zapustit kořeny.

Koncem dvacátých let se Thelma, vikomtesa Furnessová, stala společnicí a milenkou prince z Walesu.

Upřímně věřil, že bude moci během pracovních dnů vykonávat trochu toho „princování“ a pak se odebrat do neformálnosti – slovo, které miloval – na své víkendové útočiště ve venkovském Surrey. Tady byl osvobozený od dvojice strašáků ve svém životě, kteří sledovali jeho každý pohyb – od osobního strážce ze Scotland Yardu a od toho, co nazýval „zatracený tisk“. Cítil se také oproštěný od restrikcí dvora a kritických poznámek dvořanů neustále usilujících o to, aby pochopil skutečnou podstatu svého povolání jako panovník – čekatel – živoucí vrchol impéria. Edward viděl svou budoucí pozici spíše jako zaměstnání než jako posvátné poslání a věřil, že pokud bude vykonávat stanovený nezbytný příděl veřejných povinností, jak neohroženě činil od konce první světové války, pak jeho osobní život nebude mít žádný vliv na roli krále. Paličatý jako vždy odmítl poslouchat tradičnější hlasy. Jak napsal jeho soukromý sekretář Godfrey Thomas: „Je mi ho hrozně líto, ale pokud se někomu nepodaří zbavit ho této utkvělé myšlenky, nevidím do budoucna nic jiného než katastrofu.“xli

Nebylo toho zase tolik, na co by mohl žehrat. Zatímco královské cesty po impériu každopádně podrobily těžké zkoušce jeho zásobárnu šarmu a odolnosti, život doma nebyl nijak zvlášť obtížný. Obvykle vstal krátce před jedenáctou, před golfem si dopřál lehkou snídani – v roce 1935 se stal kapitánem golfového klubu ve Walton Heath. Princ byl nesmírně hrdý na to, že se mu během jeho golfové kariéry podařilo třikrát zahrát hole-in-one, zatímco Benu Hoganovi – jeho golfovému hrdinovi – jen jednou.

Po koktejlech přesně v sedm hodin a následné večeři se odebral do nočního klubu – většinu čtvrtků trávil v Embassy klubu na Bond Street – a zůstal tam až do časných ranních hodin. Na základě vlastního přiznání často zneužil svého postavení a požádal mladší bratry, aby se ujali oficiálních závazků, s jejichž vykonáním předtím souhlasil.

I když na Baldwinovu a královu žádost souhlasil s tím, že se vzdá překážkových dostihů, stále hrál pólo, provozoval hon na lišky a často přebýval v sídle Burrough Court – venkovském domě Furnessů poblíž Melton Mowbray v Leicestershiru. Právě zde se zúčastnil princ a jeho mladší bratr Jiří v lednu roku 1931 víkendového honu na lišky krátce předtím, než se oba princové vydali na vyčerpávající čtyřměsíční cestu po Jižní Americe dlouhou 16 000 mil.

Během této své návštěvy v Burrough Courtu se setkal se ženou, která se potýkala s těžkým nachlazením. Mezi smrkáním se Wallis Warfield Simpsonové podařilo udělat alespoň napůl řádné pukrle, které spěšně nacvičila na cestě vlakem z Londýna.

Ona a její manžel Ernest byli na večírek přidáni úplně na poslední chvíli. Byli pozváni pouze proto, že Thelmini přátelé byli nuceni se omluvit. Edward později popsal ve svých pamětech, jak zahájením konverzace o tom, že Američané musejí postrádat ústřední topení na chladném anglickém venkově, u dámy z Baltimoru moc neuspěl. „Od prince z Walesu jsem čekala něco originálnějšího,“ oponovala neuctivě.xlii

Wallis Simpsonová se svým druhým manželem Ernestem.

Za daných okolností to byla poněkud vyzývavá odezva, ale byla typická pro ženu, která si byla dobře vědoma, že pozornost jí získává spíše její hubatá pusa než její vzhled a kostnatý obličej spíš mužského charakteru. Wallis vzpomíná na první setkání poněkud odlišně. Prý zahájila konverzaci ona při obědě, když seděla vedle něj „celá vyděšená“. Než dorazil zákusek, shledala prince „skutečně jedním z nejatraktivnějších mužů, jaké kdy potkala“.xliii A tak začala známost, která během pěti let rozkymácela trůn.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zrazená koruna.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.