Dům u jezera

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.dominoknihy.cz

www.albatrosmedia.cz

Nuala Ellwood

Dům u jezera – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pro Arthura a Nell

„Nenapadá mě jiná potřeba dítěte, která by byla tak silná jako potřeba otcovské ochrany.“

– Sigmund Freud

PROLOG

Krev.

Sedím schoulená v koutě a na nic jiného nedokážu myslet. Zavřu oči, ale pořád to vidím před sebou. Temně rudou skvrnu na čerstvě napadaném sněhu.

Jeho krev.

Vstanu a podívám se z malého okénka. Sníh pořád padá. Bílé vločky poletují vzduchem a zahalují výhled na skálu a lesy za ní. Všechno vypadá stejně jako dřív, a přesto se všechno změnilo. Krajina, kterou jsem milovala a chovala ji ve svém srdci jako poklad, vypadá najednou pokřiveně. Nikde nezačíná, ani nekončí.

Je prohnilá. Úplně celá.

Nic už mi nezbylo, pomyslím si, když zavírám okno. Nic, než ty hrozné obrazy, které mi víří hlavou.

Už čtyři dny jsem nepromluvila ani slovo. Z mého srdce vyprchaly i poslední zbytky naděje. Jsem sama, naprosto sama.

Udělám pár kroků zpátky do místnosti. Pokrývka leží na podlaze v místě, kde jsem ji předtím nechala. Zkoušela jsem usnout, ale nešlo to. Pokaždé, když zavřu oči, vidím jeho tvář a připomenu si, co jsem ztratila.

Lásku.

Rodinu.

Domov.

Všechno, co jsem kdy chtěla. Všechno, co jsem kdy potřebovala. Jen jsem si to neuvědomovala a teď už je příliš pozdě.

Zvednu přikrývku a vytřepu ji. Částečky prachu vyletí do vzduchu, a jakmile se mi dostanou do nosu, rozkašlu se. A pak to zaslechnu. Ťukání. Je čím dál hlasitější a chvíli mi trvá, než si uvědomím, že přichází z přízemí. Jsou to vstupní dveře. Někdo klepe na dveře. Srdce mi poskočí nadějí.

Přišel zpátky. Věděla jsem, že přijde.

Běžím ke dveřím. Ještě na schodech si v duchu slíbím, že odteď už bude všechno lepší. Já budu lepší. Nebudu si stěžovat, ani se hádat. Budu vděčná za rodinu, která mi byla dána, za člověka, kterého miluji nejvíce na celém světě.

Ale když dojdu ke dveřím, ozve se ženský hlas.

„Policie. Otevřete.“

Ten ostrý, výhrůžný zvuk se zařízl do těžkých dřevěných dveří, za nimiž stojím celá roztřesená.

„Ustupte stranou.“

Následuje krátká pauza a pak ohlušující rána, která rozráží dveře dokořán, a dva uniformovaní policisté – jeden muž a jedna žena – se ke mně vrhají a chytají mě za paže.

Všechno se děje tak rychle, že sotva stačím popadnout dech. Když mě vyvádějí ven, podaří se mi zachytit několik slov.

A pak, v těch posledních vteřinách, než mě odvedou pryč, mi najednou všechno dává smysl. To ticho. Ta krev. Noční můry.

Uvědomuji si, co se stalo.

Byla jsem to já.

Já jsem ho zabila.

ČÁST PRVNÍ

1
LISA

9. prosince 2018

Joeův křik zaplňuje celý vnitřek auta. Sjíždíme z dálnice a vydáváme se po úzké klikaté vesnické cestě. Pustím co nejhlasitěji rádio a uchopím volant pevně do rukou. Doufám, že by ho Mix pro prťata mohl trochu uklidnit. Zpívám co nejhlasitěji a předstírám, že je všechno v naprostém pořádku, že jsme si prostě jen vyrazili na prima výlet. Můj malý chlapeček a já. Pokouším se nemyslet na Marka a na to, co udělá, až zjistí, že jsme pryč, ale jeho hlas je prostě všude. Slyším ho v hlavě, zní hlasitěji než ta hudba, a přetéká zlobou: Ty zatracená, hloupá krávo. Cos to do prdele udělala? Zesílím hudbu, ale Markův hlas je pořád zřetelný. A Joe na zadním sedadle začíná kvílet.

„Chci tatí! Chci tatí!“

Srdce se mi rozbuší a připomene mi záchvaty paniky, které mě poslední dobou přepadaly čím dál častěji. Vypnu hudbu, vzpomenu si na techniku, kterou jsem se učila v kurzu mindfulness, který mě donutili absolvovat, a pomalu vydechnu.

Nádech. Výdech. Nádech. Výdech.

„To je v pořádku, broučku,“ říkám, když se bušení srdce trochu zklidní. „Maminka tě vezme na velké dobrodružství. Jedeme na vesnici. Budou tam ovečky a kravičky a spousta zábavných věcí. Budeme bydlet v krásném domě. Uvidíš, že se ti to bude líbit. Slibuju.“

Podívám se do zpětného zrcátka. Jeho modré oči jsou zarudlé a opuchlé pláčem. Spodní ret se mu chvěje. Otočí hlavu a podívá se z okna.

„No tak, Joe,“ pokračuju a snažím se, abych zněla opravdu vesele. „Schválně, kdo uvidí první ovečku.“

Ale stráně po obou stranách silnice jsou prázdné a pokryté silnou vrstvou jinovatky. Nejsou tu žádné ovce, žádní koně, vůbec žádná známka života. Když projíždím tou liduprázdnou krajinou, začnou se mě zmocňovat obavy. Co to, do háje, děláš, Liso?

Prostě se otoč a jeď domů, říkám si. Nemusíš to dělat. Ještě není pozdě. Ale pak si vzpomenu na Markův obličej, na tu nenávist sálající z jeho tváře, a pomyslím na kousek papíru v mé tašce, na kterém je nakreslená cesta do bezpečí. Celé měsíce jsem ho ukrývala a teď nastal čas ho použít.

Jedu dál, ale do hlavy se mi postupně vkrádají pochybnosti. Když jsme vyráželi, cítila jsem se tak jistá, ale teď slyším v hlavě otcův hlas, pragmatický a plný nezpochybnitelných důvodů. „Nic není zadarmo, Liso.“ A jedna část mě si uvědomuje, že je to pravda. Udělala jsem největší chybu v životě?

„Nechci tebe. Chci tatí.“

Joeův hlas přeruší tok mých myšlenek, a ačkoliv jeho slova bolí, vím, že teď nemám na výběr. Musím to udělat. Žádná jiná cesta neexistuje.

Sevřu pevně volant. Před očima se mi objeví cedule se jménem vesnice. Harrowby. Poznávám to jméno. Je uvedené na papírku. Zní dost obyčejně, ale jakmile zabočím doleva, je zřejmé, že „vesnice“ není nic jiného než několik vetchých domů, z jejichž komínů stoupá šedý dým. Ve vzduchu visí šedivá mlha. Projíždíme kolem obchodu se smíšeným zbožím, před nímž stojí stojan s novinami, a kolem hospody ozdobené již značně omšelými vánočními ozdobami. Před vstupními dveřmi se jako duch pohupuje nafukovací sněhulák. Zachvěju se. Do hlavy se mi vetřou nevítané vzpomínky na Vánoce v roce 2016: křik, krev – spousta krve – a strach, který se mi vryl do morku kostí, když jsem si jasně uvědomila svou situaci.

„Koukni, Joe, honem,“ vykřiknu a v chabém pokusu zlepšit jeho náladu ukážu prstem z okna. „Vidíš toho sněhuláka? Je legrační, že?“

„Chci tatí,“ zaječí Joe. „Kde je?“

Rve mi to srdce. Chce se mi na něj zakřičet, říct mu, že já jsem jeho máma, že ho miluju víc, než bude kdy schopen pochopit. Ale on by to v tuto chvíli stejně nechápal, tak jen vypustím nějaký uklidňující zvuk, vypnu rádio a pustím cédéčko s pohádkami, které jsem koupila včera. Zazní úvodní veselé tóny a pak spustí příjemný mužský hlas americkou angličtinou vyprávění Tam, kde žijí divočiny. Když jsem byla malá, měla jsem tu knížku moc ráda, takže doufám, že se bude líbit i Joeovi. Alespoň přestal plakat.

„Je to lepší?“ zeptám se po minutě či dvou a očima sleduji silnici.

Neodpovídá. Je ponořený do příběhu.

„Díky bohu,“ zašeptám, vděčná za chvíli klidu.

Vyjedeme ven z vesnice a opět se ocitáme v otevřené krajině. Obloha pomalu tmavne. Vpravo před námi se objeví hranatý dům z červených cihel. Zamrkám. Přijedu blíž a vidím černý nápis ALL HALLOWS namalovaný na dřevěné cedulce a muže stojícího před dveřmi do kostela. Je to vikář. Naše pohledy se setkají, a když ho míjíme, cítím, jak mi po zádech přeběhne mráz. Vzpomenu si na chvíli, kdy jsem byla v kapli naposledy – s pažemi pokrytými modřinami. Rychle tu vzpomínku zaženu a opět se soustředím na cestu. Navigace mi říká, že mám opustit vesnici a jet ještě tři míle po silnici. Slova napsaná na papírku mám vrytá do paměti. Přímo před tebou se objeví jezero. Nemůžeš to přehlédnout.

Po obou stranách úzké silnice se zvedají kopce a svírají mě jako stránky leporela. Nebe už je tmavě šedé. Brzy bude tma. Nejsou tu žádné domy, žádní lidé. Nemíjí nás žádná auta. Hrudník mi sevře náhlý záchvat paniky a cítím, jak sevření stoupá vzhůru do hrdla. Zaměřím se na klidný hlas na cédéčku, který popisuje, jak divocí tvorové hrozivě řvou, a najednou je mi zase šest, choulím se na gauči vedle svého táty, který mi čte příběh o malém chlapci, který plul na plachetnici někam do dálek.

Ta vzpomínka mě uklidní, posadím se zpříma a znovu se soustředím na cestu, která je čím dál víc rozbitá. A pak, když dojedeme na hřeben kopce, se to přede mnou náhle objeví: obrovská temná vodní plocha. Jak se přibližujeme, z vody se vynoří tmavý stín, který pomalu nabývá konkrétních obrysů. Vidím vysokou budovu z černých kamenů se zatlučenými okny. Tohle nemůže být ono, říkám si, a zastavuji u jezera. Vypadá to jako vězení nebo jako blázinec, do kterého zavírali lidi ve viktoriánské době. Je jasné, že sem už celá léta nikdo nevkročil – dům se téměř rozpadá před očima. Vytáhnu papírek z kabelky a zadívám se na něj. Tajně doufám, že jsem někde špatně zabočila.

Vyhlédnu z okénka. Vedle dveří je malá tabulka, ale venku už není skoro žádné světlo, a tak nevidím, co je na ní napsáno. Složím papírek a vrátím ho zpátky do kabelky.

„Dvě minutky, Joe,“ obrátím se na syna. Tvrdě spí, ošoupaného plyšového králíka pevně přitisknutého k růžové tvářičce.

Opatrně, abych ho nevzbudila, otevřu dveře auta a vystoupím ven. Vzduch je chladný a fouká ostrý vítr. Zapnu si prošívaný kabát až ke krku a vydám se k domu. Když si vzpomenu na svůj poslední rozhovor s ní, stáhne se mi žaludek. Všichni říkali, že je vyšinutá. Co když je to všechno jen nějaký zvrácený vtip?

U břehu jezera leží zborcené molo. Vedle něj se na zčeřené hladině houpe stará loďka a bokem naráží na rozpadlou dřevěnou konstrukci. Buch, buch, buch. Při tom zvuku mi naskočí husí kůže, a tak rychle zamířím k domu.

Z blízka vypadá mnohem větší. Strašidelná budova, která se nade mnou tyčí jako obrovská loď. Okna jsou temná a zacákaná blátem. Přímo přede mnou se objeví mohutné dřevěné dveře s těžkým mosazným klepadlem uprostřed. Cedulka, kterou jsem zahlédla z auta, je pokrytá špínou. Přistoupím blíž a hřbetem ruky ji otřu. Vykoukne nápis, který vypadá, jako by ho napsalo dítě.

Dům na Ostrově jeřabin. Je to on. Je to ten dům.

Napůl jdu a napůl běžím zpátky do auta. Joe naštěstí stále spí ve své sedačce na zadním sedadle. Otevřu dveře na straně řidiče a vklouznu na své místo. Teď bych měla nastartovat a okamžitě odsud zmizet. To by udělal každý rozumný člověk. Jenže pak si vzpomenu na to, co jsem udělala a jak bude Mark zuřit. Nemůžu se tam vrátit. Do toho pekla už ne. Zvažuju další možnosti. Hotely. Penziony. Jenže to je jen krátkodobé řešení a s tím, kolik takové ubytování stojí, budu za pár dní bez peněz. Žádnou jinou možnost nemám. Žádnou jinou cestu ven.

Pak se otočím a zadívám se na svého spícího chlapečka, na jeho jemné světlé řasy vykukující zpod opony zlatavých kučeravých vlásků. Miluju ho tak, že to až bolí. Jsem jeho matka a musím mu být nablízku, musím ho chránit.

2
VOJÁK

Dům na Ostrově jeřabin, 2002

Tohle bude můj první zápis do deníku. Dostala jsem ho, abych si zapisovala své pokroky v přípravě na elitního vojáka. Možná si myslíte, že když jsem voják, tak určitě bydlím s dalšími vojáky na základně nebo někde v poušti, kam lidé shazují bomby. Ale já nejsem jako ostatní vojáci. Tak hlavně – nejsem dospělá, jsem děvče. Mám černé vlasy a černé oči a žiju ve velkém starém domě, z něhož je výhled na jezero. Není to hezký dům, ne jako ten v Tajné zahradě nebo Zelený dům, o nichž jsem četla v knihách, které jsem si půjčila v pojízdné knihovně. Nemá běloskvoucí okenice, ani moderní nábytek. Je to tmavý dům se starými dřevěnými trámy a kamennou podlahou. Taky nemáme moc nábytku, jen pár základních věcí. Ale serža říká, že víc nepotřebujeme.

Serža je můj táta, ale říkám mu seržo, protože byl seržantem, když byl v té věci jménem SAS. Jeho skutečné jméno je OFICIÁLNĚ TAJNÉ, i když jsem mu říkala, že umím udržet tajemství a že to nikomu neřeknu.

Kde jsem to skončila? Ach, ano. Dům. Bydlím tady celý svůj život, nic jiného jsem nikdy nepoznala. A i když si o hezkých domech ráda čtu, ten náš bych nevyměnila za nic na světě. Nevypadá moc valně, ale máme tu útulno, hlavně v zimě, když serža vytáhne staré kožešiny. Ráda sedím u krbu s nohama schovanýma v kožešinách, zatímco mi serža předčítá z mé oblíbené knížky Žabákova dobrodružství. Takové chvíle jsou nejlepší. Když venku mrzne a my jsme pěkně v teple a posloucháme příběhy Krysy, Žabáka, Krtka a Jezevce, mých nejlepších přátel. Možná se ptáte, jak to můžou být mí přátelé, když nejsou skuteční? To je právě to, víte. Serža z nich dělá skutečné tvory. Dělal to tak, co si pamatuju. Když čte části s Jezevcem, nasadí si brýle a jeho hlas je hluboký a zní vážně. A já toho starého jezevce hned jasně vidím. Vidím ho s knihou v ruce, protože je chytrý, ten Jezevec. Nebo „sečtělý“, jak rád říká serža.

U Žabáka si vždycky sedne vzpřímeně a nadme prsa. Chichotám se, protože v tu chvíli už to není můj serža, ale ten bláznivý Žabák štrádující sem a tam po svém domečku nebo se projíždějící po okolí v malém rychlém autíčku. „Tů, tů,“ křičí serža, sedí v křesle a předstírá, že svírá volant. „Uhněte mi z cesty!“ A pak, jako zázrakem, se s ním ocitám na cestě a cítím vítr ve vlasech, i když jsem v žádném autě nikdy neseděla.

Jak jsem řekla, serža to dokáže zařídit tak, že se všechno zdá skutečné.

Ale nejsou to jen příběhy a vojenská služba. Serža se také stará o to, abych dostala, jak říká, „řádné vzdělání“. Tím má na mysli, že se musím učit věci, které jsou důležité, věci, které mi pomůžou, až budu velká. Serža říká, že ostatní děti chodí do školy, kde se učí to, co chce vláda. A pak je díky tomu může mít pod kontrolou. Serža tvrdí, že vláda takhle udržuje lidi pěkně srovnané, takže se na nic neptají a nedělají žádné revoluce. Nejsem si jistá tím, co revoluce vlastně je, ale serža říká, že už je načase, aby tahle země zase nějakou zažila. Nicméně, serža mě učí dobře. Znám násobilku a matematiku si procvičuju, když prodávám vajíčka, která snesly naše slepice. Venku před domem postavíme malý stánek a dáme tam ceduli, na které je napsáno ČERSTVÁ VEJCE NA PRODEJ. Prodáváme tucet za dvě libry a serža říká, že je to dobrý obchod. Můj úkol je obsluhovat, protože serža nerad mluví s lidmi, takže musím spočítat, kolik jim mám vrátit, a tak. Serža říká, že ve škole bych se takhle samostatně uvažovat nenaučila.

Když mi byly tři, serža mě naučil číst. Miluju čtení. Vedle vojenské služby je to moje nejoblíbenější činnost. Když čtu, mám pocit, že cestuju po celém světě, aniž bych musela opustit svůj pokoj. Jen otevřu knihu a můžu se přenést daleko do Ameriky nebo do Číny, Indie nebo Afriky. A když ten příběh dočtu, tak se opravdu cítím, jako bych ta místa navštívila. Jako bych cítila horké africké slunce na kůži nebo vůni koření na indickém trhu. Řekla jsem to seržovi a on mi na to odpověděl, že svět je nebezpečné místo a že nejlepší bude, když zůstaneme tam, kde jsme. Vím, že má pravdu, ale tajně si přeju, abych mohla zažít skutečné africké slunce nebo se ponořit hluboko do vod řeky Gangy. Třeba jednou…

Ale pro teď serža říká, že tady v domě jsme v bezpečí. Že dokud držíme spolu, tak na nás nikdo nemůže. Lidé ve vesnici jsou nebezpeční a je třeba se jim vyhýbat. Viděla jsem je na vlastní oči, viděla jsem, jak se na nás dívají. Jednou jsme šli do obchodu, protože serža získal nějaké peníze za prodej ovčích kožešin a chtěl pověsit na vývěsku inzerát, že jich má ještě víc, ale jakmile jsme vešli dovnitř, tak se nás ta žena, která obchod vede, okamžitě snažila dostat ven. Řekla, že podat si inzerát stojí moc peněz, pak se postavila a položila ruce na tu věc, o které mi serža řekl, že se jmenuje pokladna, tedy něco, do čeho se schovávají peníze. „Ta blbá ženská si myslela, že ji chceme okrást,“ řekl mi serža cestou zpátky domů. „Copak neví, že máme všechno, co potřebujeme?“ To bylo naposledy, co jsem v tom obchodě byla. Potom jsme si postavili náš vlastní stánek s vajíčky a na něm byla malá krabička na peníze. Serža říkal, že naše vajíčka jsou čerstvější než to svinstvo, co mají v obchodě, a že doufá, že ta hrozná ženská už bude mít jen samou smůlu. S tím souhlasím, protože to, jak se na nás dívala, nebylo vůbec hezké. Měla jsem z toho pocit, jako bychom byli špatní lidé, já a serža, a to nejsme. Jsme hodní lidé. Jen nejsme takoví jako oni.

No nic. V domě si můžu dělat, co chci, ačkoliv do horního patra je vstup zakázán, protože serža říká, že podlaha tam je stará a prohnilá a my nemáme dost peněz na to, abychom ji nechali opravit. Říká, že chodit po ní není bezpečné. Jednou, když jsem byla ještě malá, jsem tam stejně nakoukla, ale schody byly rozvrzané a viklaly se, takže jsem dostala strach, že spadnu, a rychle jsem se vrátila zpátky. Hrát si můžu venku za domem, tam, kde máme zahrádku, ze které je výhled do lesů a na kopce. Ale do lesa můžu jít jen se seržou. To je pravidlo. A do vesnice téměř nechodíme. Ale mě to tam ani moc neláká, ne po tom, co se stalo tenkrát v tom obchodě, a kromě toho, tady se dá dělat tolik věcí. Dokonce i když venku mrzne, si uvnitř domu dokážu najít dost zábavy, a když mě serža náhodou nachytá, že koukám do prázdna, tak mi dá nějaký úkol, třeba naleštit boty, aby byly připravené na další akci, nebo nabít pušky a zase je vyprázdnit. Člověk musí být připravený na všechno. To říká serža.

A dnes jsem dostala malou ochutnávku toho, jaké to je být skutečným vojákem. Dneska mám narozeniny. Jedenácté narozeniny. Normálně, když mám narozeniny, začnu plést ponožky na zimu. Serža sbírá vlnu, která se zachytává na plotech kolem ovčí pastviny. Smotá ji do vláken a pak mi ji přinese do pokoje spolu s táckem domácích ovesných sušenek a sklenkou kozího mléka. Tohle dělal na mé narozeniny každý rok ode dne, kdy mi bylo pět a naučila jsem se plést.

Ale tyhle narozeniny jsou jiné. Místo vlny jsem dostala tenhle deník a serža mi řekl, že do něj musím každý den psát, že je to něco, co potřebuje každý dobrý voják. Taky mi řekl, že dnes je velmi významný den a že si ho budu pamatovat až do konce života.

A měl pravdu. Byl to dobrý den. Protože dnes jsem poprvé zabila.

Začal, když byla venku ještě tma. Serža mě probudil dřív než obvykle. Bylo kolem čtvrté. Ani jsem si nemohla zkontrolovat výbavu, protože řekl, že spěcháme, že teď je na to nejlepší čas. Musíš je chytit, jen co se probudí, říkal. Zaskočit je nepřipravené.

Chtělo se mi zůstat v posteli. Venku mrzlo a neměla jsem chuť jít někam do lesa. Navíc to byly moje narozeniny, a to mě serža většinou nechává spát déle. Tak jsem si přetáhla spací pytel přes hlavu a řekla jsem mu, ať jde pryč. To byla chyba. Ještě dřív, než ta slova opustila moji pusu, jsem věděla, že mě pokárá za porušení kázně, ať už mám narozeniny, nebo ne. Ale neřekl vůbec nic a to je vždycky špatné znamení. Slyšela jsem, jak vyrazil z pokoje. Asi tak po minutě jsem vykoukla ze spacího pytle a uviděla ho, jak stojí nade mnou s kyblíkem vody. A než jsem se mohla znovu schovat do spacáku, úplně celý ho na mě vychrstl.

Voda byla ledová a já měla pocit, jako by se do mě zabodávaly stovky malých ostrých nožíků. Vykřikla jsem a vyskočila z postele. Serža řekl, že si tu lekci snad budu pamatovat. Že únava není omluva. Že když byl ve velké válce, tak musel pochodovat pouští šest dní v kuse téměř bez spánku. A že ani nemohl zastavit, protože měl úkol, který musel splnit, že na něm záviseli další lidi. „Už nikdy nechci slyšet, že jsi unavená,“ řekl. „Slyšelas?“

Odpověděla jsem, že jsem ho slyšela jasně a zřetelně. Chvilku se na mě díval, aby se ujistil, že jsem to myslela vážně, a pak mě nechal, abych se usušila a oblékla.

O deset minut později už jsem ho následovala přes vřesoviště směrem k lesu. Venku byla tma jako v pytli. Serža šel rychle a držel svou pušku pod paží. Ve světle měsíce jsem viděla odlesky jejích kovových částí. Věděla jsem, že když se na ty odlesky budu soustředit, tak ho neztratím z očí. Neměla jsem strach. Ne v tu chvíli. A i když jsem slyšela různé zvuky, věděla jsem, že jsou to jen zvuky lesa: tvorů, kteří nechodí v noci spát, kteří jsou na lovu a pátrají po kořisti. A ti mě nikdy neděsili. Jejich zvuky ve mně budily pocit bezpečí.

Ale existují i jiné zvuky. Ty, které já neslyším, ale serža ano. Výkřiky a jekot lidí, které, jak říká, ho následují z pouště. Někdy na ně křičí něco zpátky, jindy si rukama zakryje uši a obličej se mu zkroutí bolestí. Vím, že když ty zvuky slyší, tak na něj nesmím mluvit, ale zůstávám blízko něj, aby věděl, že je v bezpečí, že není sám.

Dovedu si představit, že mě někteří lidé litují. Žiju tady sama, jen se seržou. Vím, že to, jak žijeme, je jiné. Je to jiné, než jak žijí lidé, o kterých čtu v těch vypůjčených knížkách – ti lidé bydlí ve velkých krásných domech se služebnictvem, nebo v rozkošných malých chaloupkách s pěknými závěsy v oknech, s maminkami, které pečou koláče a večer zpívají dětem ukolébavky. A je to určitě jiné, než jak žil serža, když byl malý – v něčem, čemu se říká bungalov, v místě jménem Middlesbrough, což, jak říká serža, je odsud na východ. A je to jiné, než jak žila máma, která umřela v poušti – v horku a sdílející jídlo s ostatními u velkého kulatého stolu, jako je to na fotografii.

Ale já bych neměnila. Ani za nic. I když žijeme daleko od lidí, nikdy se necítím osamělá, protože tohle místo je vlastně plné života. Dokonce i dnes ve čtyři ráno, když jsme byli serža a já jedinými lidmi venku, cítila jsem ostatní tvory okolo. Pokusím se to popsat, jako bych tam zase byla, tam venku v lese. Slyším zvuk, který zní jako tikety-tak, tikety-tak. To je skřivan. Sedí nahoře na bříze jako nějaký generál vydávající rozkazy svým vojákům. Pak, jak se noříte hlouběji do lesa, slyšíte šustění listí a škrábání drápů. To jsou lišky, které se někde v roští uvelebují ke spánku. Jsou dvě. Samec a samice. On je velký a divoký, vždy má oči doširoka otevřené a vrčí, ale ona je malá a docela krotká. Občas za soumraku přichází k našemu domu. Jednou přišla až ke dveřím, zrovna když jsem čistila zeleninu na vývar. Vypadala tak hubeně a mi jí bylo tolik líto, že jsem natáhla ruku se slupkou od brambory a ona přišla blíž a vzala si ji. Má laskavý pohled, ta liška. Má jantarové oči. Jako mrtvá matka v poušti.

Asi trochu zabíhám, jak říká serža. Mluvím o liškách, když bych měla udělat zápis o velmi důležité věci, která se přihodila.

Bylo to takhle:

Poté, co jsem slyšela ty lišky, jsme ušli ještě několik metrů a dostali se do nejhlubší části lesa. Serža mířil stále vpřed, ale pak se najednou zastavil, obrátil se ke mně a zvedl pušku. Jen trošku, abych ji viděla.

Obličej měl ve světle měsíce perlově bílý a upřeně na mě hleděl.

„Připravená?“ zeptal se.

Nebyla jsem připravená. Byla jsem vyděšená. Roztřásla se mi kolena a měla jsem pocit, že budu zvracet. Serža mě zná lépe, než se znám já sama, a všiml si, že mám strach. Sklopil zbraň a pomalu se vydal ke mně.

Pak položil pušku na zem a klekl si přede mě. Jeho výraz byl najednou takový jemný.

„Podívej se na nebe,“ řekl. „Co vidíš?“

Udělala jsem, co říkal. Nad lesem visel bílý kruh, jako nějaký obří obličej.

„Vidím jenom měsíc,“ odpověděla jsem.

„Správně,“ opáčil serža. „Měsíc. A víš co?“

Mluvil tak tiše, až jsem se k němu musela naklonit, abych ho slyšela.

„Měsíc se nebojí,“ pronesl. „Vidíš?“

Vlastně jsem nikdy nepřemýšlela nad tím, že by měsíc mohl vůbec cokoliv cítit, ale přikývla jsem.

„Ten měsíc tam nahoře,“ řekl a zadíval se na nebe, „nepřetržitě svítí, silný a jasný, i když je tam na tom širém nebi úplně sám. Chápeš?“

„Myslím, že ano,“ odpověděla jsem.

„Musíš být jako ten měsíc,“ pokračoval serža, zvedl pušku ze země a podal mi ji. „Musíš být silná a oslňující a statečná.“

Vzala jsem pušku do rukou.

„A teď,“ pronesl a vstal. „Ptám se tě ještě jednou. Jsi připravená?“

„Jsem připravená,“ odpověděla jsem. Ale nohy se mi stejně pořád třásly.

„Drž nervy na uzdě,“ pronesl. „A pamatuj, co jsem ti řekl.“

Tma pomalu ustupovala, a jak jsme kráčeli dál, občas jsem musela zamrkat, aby si oči přivykly světlu. Za zády jsem cítila seržu, ale soustředila jsem se na stezku před sebou a čekala na jakýkoliv pohyb. Měla jsem pocit, jako bych měla uši dokořán. Každý zvuk, dokonce i prasknutí větvičky nebo zamávání křídel v koruně stromů nade mnou, zněl jako výbuch.

Serža a já jsme znali ten les tak dobře, že bychom jím mohli klidně procházet se zavřenýma očima. Ale dnes ráno vypadalo všechno nějak jinak. Anebo jsem to byla já, kdo se změnil. Serža říká, že jedenáct je dobrý věk, je to věk, ve kterém vidíš svět takový, jaký je.

A v tu chvíli jsem zahlédla náš cíl.

Objevila se znenadání. Měla baculaté tělo pokryté špinavými hnědými chlupy a černé oči. Podívala se na mě. Zastavila jsem se a zůstala nehnutě stát. Slyšela jsem za sebou seržu, jak se nadechl. Nemluvil, ale v hlavě mi zněl jeho hlas, který mi říkal, co mám dělat.

„Drž pušku pevně, ale jemně zároveň. Jako bys podávala ruku nějakému ctihodnému člověku.“

Můžu vám ale říct, že udělat to není vůbec jednoduché, když se třesete zimou a strachy, ale pořád jsem se dívala na ni a postupně jsem se uklidnila.

„Zaujmi palebné postavení.“

Zapřela jsem si pušku o rameno a dívala se přímo na svou oběť. Pak jsem se opřela tváří o pažbu. V hlavě jsem slyšela seržův hlas.

„Uvolni pojistku a oči měj stále otevřené.“

Věděla jsem, co bude následovat. Hlasitý výstřel. Jenže když víte, že to má přijít, jediné, co chcete udělat, je zavřít oči a pokusit se to vytěsnit. Cítila jsem, jak se ty moje zavírají, ale donutila jsem je zůstat otevřené.

„Zamiř na cíl.“

Zadívala jsem se na ni. Něco cítila. Její oči rychle kmitaly zleva doprava. Pak jí ztuhlo tělo a byla jako jedna z těch ledových soch v knize o Narnii. Slyšela jsem seržu, jak za mnou šeptá.

„Na tři.“

Zhluboka jsem se nadechla a začala počítat.

„Jedna.“

Obtočila jsem ukazováček kolem spouště.

„Dva.“

Srdce mi bilo tak hrozně rychle, až jsem měla pocit, že mi vyskočí z hrudi.

„Tři.“

Ten zvuk byl tak hlasitý, až mě to málem shodilo na zem. Zavrávorala jsem a puška se mi přetočila v ruce.

Serža se ke mně rozběhl a vzal mi pušku z rukou.

„Ježíši, opatrně, dítě,“ vykřikl. „To, co máš v ruce, je zbraň a ne hračka.“

Na okamžik jsem zapomněla, kde jsem. Zvuk výstřelu mi zněl v uších a točila se mi hlava. Pak jsem si všimla, že serža zamířil k ní, a tak jsem se sebrala a vydala se za ním na mýtinu.

„Tak co… dostala jsem ji?“ zeptala jsem se nejistě.

Serža dřepěl poblíž místa, kam upadla, ale jeho dlouhý vlněný vojenský kabát mi bránil ve výhledu.

„Seržo? Dostala jsem ji?“

Otočil se a srdce mi padlo do kalhot. Ten výraz v jeho očích jsem znala. Zklamání.

Zavrtěl hlavou.

„Střelilas ji do nohou,“ odpověděl. „Paralyzovalas ji, ale je pořád naživu.“

„Ale ona nemůže být naživu,“ vykřikla jsem.

Nedávalo mi to smysl. Seržovy instrukce jsem následovala do puntíku.

„To je v pořádku,“ řekl po chvíli o něco příjemnějším tónem, protože viděl, že jsem naštvaná. „Bylo to poprvé. Všechno chce trénink.“

„A co s ní budeme dělat?“ zeptala jsem se.

„Zaslouží si, abychom ji zbavili utrpení,“ odpověděl. „S tímhle zraněním by tu nepřežila.“

„Dobře,“ řekla jsem. „Udělej, co musíš udělat.“

Serža se na mě podíval a zavrtěl hlavou. Výraz v jeho tváři byl zase tvrdý jako skála.

„Ne,“ pronesl. „Je to tvůj lov. Ty ho musíš dokončit.“

Samozřejmě mě to vyděsilo, ale pomyslela jsem na měsíc, který je tam nahoře na širém nočním nebi úplně sám, a pomyslela jsem na seržu, který putoval pouští bez spánku, a pak jsem na vteřinku nebo dvě pomyslela na mrtvou matku v poušti a lišku s jantarovýma očima, ale ty dvě jsem nakonec vyhnala z hlavy. Shýbla jsem se a zakroutila jí krkem tak, jak jsem to viděla u serži, když zabíjel kuřata u nás na zahradě.

Když bylo po všem, šli jsme beze slova zpátky domů. Ruce jsem měla potřísněné krví a vzduch kolem nás byl cítit po mase a kovu. Když jsme došli ke dveřím, serža mě poklepal po rameni a řekl, že jsem si vedla dobře.

Toho králíka jsme si večer uvařili. Serža řekl, že je to moje narozeninová hostina. Udělal domácí pivo a nalil nám každému sklenici. Pak ji pozvedl a pronesl: „Na vítěznou kořist.“

Serža říká, že nám to maso vydrží na pět jídel. Z kostí se pak udělá vývar, který nás bude sytit dalších pět dní.

„Přeživší“ – tak nám serža říká. My dva tady, žijící jen tak, čelící světu a vítězící. A dnes, když jsem toho králíka nesla domů, jsem se jako vítěz cítila a oba se seržou jsme byli pyšní.

3
LISA

Asi minutu jen tak sedím a snažím se srovnat si myšlenky. Joe za mnou jemně pochrupává. Zadívám se na hodiny na palubní desce: 16:00. Za chvíli bude úplná tma. A prozkoumávat ten dům potmě vůbec nepřichází v úvahu. Z přihrádky spolujezdce vytahuju tátovu baterku, potichu otvírám dveře a vydávám se zpátky do domu.

Když sevřu baterku pevně v ruce a posvítím si na cestu před sebou, vybaví se mi obrázek mého otce v dlouhém černém kabátě, jak se prochází po hřbitově v Highgate. Na Halloween mě brával za soumraku na hřbitov, abychom „se dostali do nálady“. Při vzpomínce na jeho kulatý růžový obličej vykukující zpod kapuce kabátu, když stál vedle sochy Karla Marxe, se musím pousmát. „Vypadáš děsivě asi jako ovadlý salát, Franku,“ ušklíbla se vždycky máma, když scházel po schodech oblečený do svého halloweenského převleku. Měla pravdu. Ale tátovi to nevadilo. Důležité bylo, aby to pro mě byl zážitek, jako při každé jiné příležitosti. Ať už šlo o Halloween, Noc ohňů, Štědrý den nebo mé narozeniny – pokaždé to byl dobrý důvod k oslavě a radosti. Když dostáváte jako dítě tolik lásky jako já, cítíte se neporazitelní, jako by na vás hrůzy života nikdy nemohly dosáhnout. Jste chráněni.

Kéž by tu teď táta byl, pomyslela jsem si, když se světlo baterky dotklo vstupních dveří. Věděl by, co má dělat. Vždycky si uměl poradit.

Dveře jsou pokryté špínou a pavučinami. Následuju instrukce z papírku, zmáčknu kliku a silně zatlačím ramenem do velkého dřevěného křídla. Dveře se trošku pootevřou, ale jsou zatuhlé a těžké. Pavučiny se mi lepí na kůži jako lepkavý plevel, který kdysi rostl v zahradě mých rodičů v Highgate. Otřu si ruce o džíny a znovu se opřu do dveří, až nakonec se skřípěním povolí.

Jak tam stojím a dívám se do tmy, přepadne mě divný pocit. Jako by do mě píchly tisíce malých jehliček. Zavřu oči a v duchu si říkám, že všechno bude v pořádku, že mě na druhé straně nečeká nic děsivého. Otevřu dveře dokořán a zadívám se do ztemnělé chodby. To ticho je ohlušující. Měla bych odsud hned vypadnout. Odvézt Joea pryč. Ale kam bych jela? Žádnou další možnost nemám. Zhluboka se nadechnu, rychle se ohlédnu přes rameno, abych se ujistila, že auto stále stojí na svém místě, a pak pomalu vstoupím dovnitř.

Do nosu mě udeří animální zápach, směsice výkalů a zatuchlé slámy. Zavřu za sebou dveře a všimnu si, že jsou na nich dvě zástrčky. Jedna nahoře, druhá ve spodní části. Pohled na ně mě trochu uklidní. Můžu zamknout dveře a skrýt se uvnitř. Skrýt se před Markem a všemi svými problémy.

Posvítím baterkou před sebe. Stěny chodby jsou pokryté vybledlými zažloutlými tapetami s omšelým květinovým vzorem, který už je sotva patrný. Projíždím zdi, jestli nenarazím na vypínač, ale žádný nevidím. Obrátím světlo ke stropu a je jasné, že tu nejsou ani žádná svítidla. Pokračuju chodbou a žaludek se mi trochu stáhne. Snažím se představit, jak v tomto domě strávíme noc. Pod nohama mi cosi zapraská. Podívám se na podlahu a ta je pokrytá něčím, co vypadá jako sláma nebo seno. Zapáchá to surově jako siláž. Jak jen mohl vůbec někdo takhle žít, říkám si v duchu, pozvednu ruku s baterkou zpět na úroveň ramene a posvítím si dál dopředu.

Z chodby vedou troje dveře. Jedny jsou na konci chodby a pak po každé straně. Otevřu ty po své levici a vstoupím do místnosti, která zřejmě měla být něčím jako obývací pokoj. V příšeří rozpoznávám pod obrovskou hromadou odpadků tvar sedačky. Když přijdu blíž, vidím, že ty odpadky jsou ve skutečnosti staré zažloutlé noviny. Vezmu do ruky jeden výtisk a podívám se na datum: 7. září 2003. To je rok, kdy zemřel můj otec. Znovu se zadívám na datum a při vzpomínce na smutek a bolest, kterými byl celý ten rok naplněn, se mi stáhne hruď. Pak pustím noviny na podlahu.

Za pohovkou je krb. Projíždím po něm kuželem světla a vidím, že krbová římsa je plná útržků papíru a starých lahviček s dezinfekcí. Nad nimi se hrozivě tyčí paroží přibité ke zdi. Sklopím zrak ke svým chodidlům. Vypadají, jako by byly spoutané ostnatým drátem, ale jsou to jen rozeklané stíny toho paroží. Vpravo vedle krbu stojí rozpadající se skříňka s policemi naplněnými knihami. Některé názvy se ještě dají přečíst: O soužití zvířat, Farmářův almanach, Utažení šroubu. Tuhle vytáhnu a otevřu ji. Vzpomínám si na ni ze školy z hodin angličtiny. Uvnitř je výpůjční lístek z knihovny s natištěným datem vrácení: 10. ledna 2005. To už je hodně po termínu. Přebaly knih jsou zaprášené a zažloutlé a je z nich cítit nakyslý pach podobný kočičí moči. Zavřu knížku a vrátím ji zpět do police. Pak se pomalu vydám ven z místnosti.

Stojím v chodbě a snažím se myslet rozumně. Potřebuju najít nějaký náznak normálnosti: koupelnu, kuchyň. Zkusím otevřít dveře naproti a instinktivně sáhnu na stěnu vedle dveří po vypínači, ale opět tu žádný není. Vstoupím dovnitř a posvítím si před sebe. Uprostřed místnosti stojí velký dřevěný stůl. Stejně jako na krbové římse v obývacím pokoji, i na něm je spousta smetí a harampádí. Prázdné plechovky od jídla, staré noviny, kousky vlny, větvičky. Můj pohled zaujme něco barevného. Skloním se, abych se podívala blíž. Je to červená stužka podobná té, kterou jsem nosívala ve vlasech, když jsem byla malá. Vezmu ji do ruky a protřu ji mezi palcem a ukazováčkem. Je sametová. Zírám na ni a přemýšlím, jak se něco tak hezkého mohlo ocitnout uprostřed takového nepořádku. Pak si ji obtočím kolem zápěstí a uvážu na uzlík.

Zvednu baterku a zamířím světlem na protější stěnu. Bytostně toužím po tom objevit cokoliv, co by alespoň vzdáleně připomínalo moderní vymoženosti – pračku, sporák –, ale tady není ani dřez. Posvítím si doleva a vidím nějakou černou kovovou věc zavěšenou na stěně. Na přední části má dekorativní kachle s modrými postavami. Jsou tu různé úchytky a držátka, ale vůbec nemám tušení, co by to mohlo být. Nikdy jsem nic podobného neviděla.

Vedle toho jsou prosklené dveře. Otřu zaprášenou skleněnou výplň rukou a vidím, že vedou ven. Vezmu za kliku. Dveře jsou zamčené. Posvítím si na ně svítilnou – úplně nahoře je západka. Povolím ji a otevřu dveře.

Postavím se na dřevěný schod za nimi a vyhlížím do širé, nachově zbarvené divočiny. Kopce, které se zdály být tak tísnivé, když jsem mezi nimi projížděla autem, teď vypadají jako spící obři. Jejich vrcholky se vzpínají k šedivému nebi. Políčko za domem je obehnané kamennou zídkou, která vymezuje čtvercový kousek půdy. Ze země trčí dřevěné tyčky. Ve zbytcích zimního světla se zdá, že to byl zeleninový záhonek. Zbytek zahrady je pokrytý klecemi. Zhluboka se nadechnu a zašklebím se. Dokonce i tady venku je vzduch cítit něčím nepříjemným. Otočím se, že půjdu zpátky do domu, ale něco upoutá mou pozornost. Zadívám se pozorněji. Z jedné z klecí trčí něco ven. Jdu k tomu. Vypadá to jako nějaký ocas. Oranžový a střapatý. Liščí ohon? Hlavou mi bleskne obrázek setmělého Highgateského hřbitova a štěkot lišek, které měly své pelíšky hned vedle náhrobních kamenů. Dotknu se ohonu a ten padá k zemi. Zároveň se do vzduchu vznese mračno nějakého hmyzu. Určitě to byla liška, říkám si, ale když se zadívám do klece, srdce mi poskočí hrůzou. Na dně špinavé šedivé klece leží lebka.

Zavrávorám a rychle zaběhnu zpět do domu. Bouchnu dveřmi tak silně, až málem vypadnou z pantů. Proběhnu skrz páchnoucí předsíň, hlavními dveřmi ven a kolem jezera.

Když doběhnu zpět k autu, musím se opřít o kapotu a chvilku se vydýchat. O pár vteřin později otevřu zadní dveře a uvítá mě zarudlá tvář řvoucího Joea.

„Ššš,“ zašeptám a snažím se, aby v mém hlase nebylo patrné zděšení. „Všechno je v pořádku, zlatíčko. Maminka je tady.“

Ustrašeně se na mě podívá.

„Chci tatí. Chci tatí teď.“

Nevím, co mám dělat. V tomhle stavu Joea do toho domu vzít nemůžu. Mysli, Liso, mysli. Vzpomenu si na obchod ve vesnici. Zajedeme tam, koupím něco k jídlu a nějaké zásoby, a získám tak čas dát dohromady nějaký plán.

Během těch pár kilometrů zpátky do vesnice křičí Joe čím dál víc. Nepomáhá, ani když znovu pustím Tam, kde žijí divočiny. Zatímco sebou mrská v sedačce, pokouším se vzpomenout si na všechno, co nás učili na hodinách rodičovství, když se Joe narodil. Na tu hromadu knih, které jsme měli přečíst a které nesly tituly jako „Jak přežít první dva roky“ a „Tipy pro přívětivé rodiče“. Ale místo toho, abych mohla svůj čas věnovat zdokonalování těchto schopností, jsem se musela prát s úděsnou situací, ve které jsem se nacházela.

Jak se můžete učit být citlivým rodičem, když jste lapeni v toxickém prostředí? Jak můžete zvládnout první dva roky dítěte, když sotva přežíváte? Přesto však ve mně hryže pocit viny za ty roky, které jsem promrhala životem ve strachu. Podívám se zpětným zrcátkem na Joea. Tvář má mokrou od slz a snoplíků a já si v duchu slibuju, že nám to všechno vynahradím.

Když dorazíme do vesnice, zaparkuju na volném místě před hospodou. Někdo vsunul nafukovacímu sněhulákovi do pusy nezapálenou cigaretu. Kdybych nebyla v tak bezútěšné situaci, asi bych se zasmála.

Odepnu si bezpečnostní pás, otevřu dveře a vystoupím do mrazivého vzduchu. Když otevřu dveře u Joea, zaječí, jako by ho na nože brali.

„To je v pořádku, Joe,“ snažím se ho uklidnit, když se nahýbám dovnitř, abych mu odepnula pás. „Jen se podíváme tady do obchodu.“

Divoce zavrtí hlavou.

„Nechci jít do obchodu. Chci tatí.“

„Ale no tak, miláčku,“ pokouším se skrýt podráždění ve svém hlase. „Koupím ti něco dobrého. Co třeba čokoládové pecičky? Co říkáš?“

„Ne,“ vykřikne. „Chci jít domů. Chci tatí.“

Vrhne se v sedačce vpřed a vrazí mi pěstí rovnou do oka. Bolest mi vystřelí hlavou a moje trpělivost je u konce. Podívám se na svého malého kloučka, na jeho vzteky rudou tvář, a jediné, co vidím, je Mark. A v tu chvíli ze mě vylétne všechna ta zlost a frustrace, kterou jsem po celou cestu držela na uzdě.

„Tvůj tatínek tu není!“ zařvu. „Slyšíš? Není tu a ani tu nebude. A teď okamžitě přestaň zlobit.“

Joe zmlkne a chvíli na mě hledí. Odepnu mu pás a uvolním ho ze sedačky, ale když ho zvednu, abych ho vytáhla z auta, začne se mi kroutit v náručí. Zatne ruce do pěstiček a začne mi tlouct do hrudníku. Nejsem schopná nic dělat.

„Haló, jste v pořádku?“

Otočím se a vedle nafukovacího sněhuláka zahlédnu nějakého muže. Bude mít kolem třicítky, má široká ramena – „podsaditý“, jak by řekla máma –, tmavé oči a nakrátko ostříhané kaštanové vlasy. Jednu ruku má založenou přes prsa a ve druhé drží nezapálenou cigaretu, kterou pravděpodobně vytáhl z pusy sněhulákovi. Pozoruje mě a trochu se mračí.

„Jsem v pořádku,“ odpovím a posadím si Joea na bok. Vystoupím na chodník a snažím se vyhnout očnímu kontaktu.

„Jste si jistá?“ pokračuje ten muž a v odmlce si zapluje cigaretu.

Rychle přikývnu.

„Ještě jsem vás tu neviděl,“ mluví dál a přimhouří oči. „Jste tu na návštěvě?“

„Tak nějak,“ odpovím. „Promiňte, mám naspěch.“

Otočím se a vydám se k obchodu. Joe mi naštvaně visí na boku.

„No, rád jsem vás poznal,“ volá za námi ten muž. „Ať už se jmenujete jakkoliv.“

Otřesu se. Proč to ti chlapi dělají? Proč za námi křičí? Narušují náš prostor. Vyžadují, abychom se jim svěřovaly. Kde berou to právo?

Když dorazíme k obchodu, postavím Joea na zem a pak si upravím vlasy tak, aby mi spadaly přes oči. Je třeba, abych budila co nejvíce důvěry. Otevřu dveře a při pohledu na loterijní automat, bankomat a bezlepkový chléb mi srdce poskočí radostí. Jsou to věci, které člověk žijící po léta ve velkoměstě pokládá za samozřejmost. Uklidňuje mě to. Je to zvláštní, ale ačkoliv jsem v tom domě byla jen pár minut, připadám si, jako bych prošla nějakým podivným časovým portálem, jako by skutečný život přestal existovat.

Za pultem sedí žena a čte si noviny. Bude mít něco přes padesát a hlavu jí zdobí podivný účes z prošedivělých vlnitých vlasů. Když vstoupíme, zvedne zrak a přes červené obroučky brýlí si mě zběžně prohlédne. Pak se vrátí ke čtení. Díky bohu. Čím méně pozornosti k sobě přitáhnu, tím lépe.

U dveří si vezmu drátěný košík a zamířím k chladicímu boxu. Vůbec netuším, co bych měla koupit. Jídlo. Ano. Vezmu do ruky balíček chlazených kuřecích prsíček a chci ho vložit do košíku, když v tom si uvědomím, že jsem v domě nenašla žádný sporák. Vrátím je zpět a přesunu se k chlazeným hotovým jídlům. Jsou tu různé balené zapékané rolky s párkem. Vezmu celou hrst a hodím je do košíku. V hlavě zaslechnu Markův hlas: „Nehodláš snad našeho syna krmit takovým sajrajtem, Liso.“ Ale Mark tady není a já jsem našeho syna přivezla do domu někde na konci světa, kde neteče voda a kde není ani ten zatracený sporák. Zapečený párek je to nejmenší, co by mi teď mohlo dělat starosti.

„Vezmeme si nějaký džusík?“ obracím se na Joea.

Potichu si brouká.

„Jaký bys chtěl? Jablíčko nebo pomeranč?“

V každé ruce držím jednu krabici, ale on jen zavrtí hlavou.

„Ale no tak, Joe,“ dřepnu si, abych byla na jeho úrovni. „Řekni mamince, co bys chtěl na pití.“

Zamračí se a zvedne ruku. Snažím se ji zachytit dřív, než mě zase uhodí, ale rychle ji stáhne zpět. Vložím oba džusy do košíku a cítím, jak mě začíná naplňovat strach. Každá buňka v mém těle chce křičet o pomoc, upozornit někoho na příšernou situaci, ve které jsem se ocitla. Ale vím, že kdybych to udělala, tak by nás Mark našel, a tohle nemůžu riskovat.

Procházím se po obchodě a vrším čisticí prostředky, houbičky a sáčky na odpadky do už tak zbožím přetékajícího košíku. Je to víc, než potřebuju, ale pohled na ty známé věci ve mně probouzí pocit jistoty. Na krátkou chvíli zapomínám na onen hrozný dům a soustředím se jen na roli normální mámy.

Když přijdu k pokladně, žena poskládá noviny a odloží je vedle sebe. Nemluví, za což jsem jí vděčná. Jen skenuje jednotlivé položky a vkládá je do nákupní tašky. Zatímco tak činí, mrknu na titulky na jejích novinách. Zatím nic.

Ale je to jen otázkou času. Srdce se mi rozbuší. Musím co nejdříve pryč z téhle vesnice. Může být kdekoliv. Může nám být na stopě.

„Dělá to dvacet dva osmdesát, pokud je to všechno, drahá.“

Podívám se na tu ženu. Má jemný, hřejivý hlas a na okamžik mám pocit, že bych jí nejraději všechno vyklopila, požádala ji o pomoc, aby mě s Joem vzala do svého útulného domu a dala nám horký čaj a toust. Ale místo toho se soustředím na bankovky, které mi vypadly z peněženky a rozlétly se po pultu.

Odpočítám tři desetilibrovky a podám je ženě. Zatímco čekám na drobné, otočím se, abych zkontrolovala Joea. Ale on tam není.

„Joe?“ zavolám. „Joe. Kdepak jsi?“

„Jste v pořádku, drahá?“

Slyším ženin hlas za sebou, ale vyrážím do uličky mezi police s pitím a zoufale křičím jeho jméno.

„Joe! Kde jsi, zlatíčko?“

Doběhnu do třetí, poslední uličky, ale po Joeovi není ani vidu, ani slechu. Celý prostor na mě najednou padá a já cítím, jak mi ochabují svaly na nohou. To není možné.

„Ztratila jste někoho?“

Vzhlédnu a vidím toho muže od hospody. Usmívá se na mě.

„Mého synka,“ odpovím a klopýtám k němu. „Utekl mi a já…“

„Tamhle je,“ říká muž a ukazuje ke dveřím. Joe tam stojí a tváří se provinile.

„Díky bohu,“ pronesu a běžím k němu. „Joe. Ty jeden zlobivý kluku. Nesmíš mi takhle utíkat.“

Uklidním se a vrátím se zpátky k pokladně. Žena se na mě chápavě usmívá.

„Myslím, že si prohlížel komiksy,“ pronese přívětivě. „Můj vnuk je taky miluje.“

„Ano,“ zareaguju a srdce mi stále vzrušeně bije. „Já jen… ztratila jsem ho z očí.“

„No, nic hrozného se nestalo, ne? Tady máte nazpět,“ odpoví a podá mi pětilibrovou bankovku a nějaké mince.

„Děkuju,“ říkám a spěšně ukládám peníze do peněženky.

„Jste z Londýna?“ ozve se ten muž a já se otočím. „Já jen že poznávám ten přízvuk,“ pokračuje a vydává se ke mně. „Mám bratrance, který žil v Brixtonu.“

Zavrtím hlavou a otočím se zpět k pokladně. Vezmu do ruky tašky s nákupem a vydávám se ke dveřím. Beru Joea za ruku. Už jsem k sobě přitáhla příliš mnoho pozornosti. Musím odsud vypadnout. Hned.

„Zdržíte se déle?“ volá za mnou.

Neodpovím. Místo toho se dám do běhu. Zadržím dech a nedovolím si nadechnout se dřív, než doběhnu k autu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dům u jezera.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.