Přeložila Daniela Orlando

Copyright ©2019 2019 by Terribleminds LLC

All Rights Reserved

Copyright ©2021 for the Czech translation by Daniela Orlando

Copyright ©2021 Jacket design and illustration: David G. Stevenson, based on an image © Tony Watson/Arcangel Images

Copyright ©2021  for Author photo: Edwin Tse

Copyright ©2021 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-7265-8

Kevinu Hearneovi, zosobněné dobrotě a nadhledu.

Divočina, na rozdíl od oblastí, kde krajině vévodí člověk a jeho díla, je zde definována jako oblast, kde země se svým společenstvem živých organismů není omezována člověkem, kde sám člověk je dočasným návštěvníkem.

zákon Spojených států o ochraně divočiny z r. 1964

PŘEDEHRA

KOMETA

Objevitelka komety, Jumiko Sakamoto, věk dvacet osm let, byla amatérská hvězdářka z Kurašiki v prefektuře Okajama. Padla na ni zčistajasna, když hledala úplně jinou kometu – tu, co měla zasáhnout Jupiter.

Jumiko Sakamoto prohlásila, že ten objev jí změnil život. V rozhovoru pro deník Asahi Šimbun řekla: „Zatím jsem se až příliš zaměřovala na materiální věci, shánění dobré práce, hledání dobrého manžela –, ale teď se zříkám těchto povrchních snah jako romantického fantazírování a kariérismu. Vrátím se ke studiu a zjistím víc o našem světě i vzdáleném vesmíru. Ne kvůli finančnímu obohacení, ale protože honba za poznáním je sama o sobě šlechetnou činností.“

Dále uvedla, že se přidá k rostoucí japonské komunitě asexuálů a aromantiků. Měla dojem, že svět už je „přelidněný“ a nemá zapotřebí, aby i ona zvyšovala celkovou „zátěž“.

Kometa Sakamoto – pojmenovaná podle ní – proletěla 2. června ve vzdálenosti 0,1 au (astronomické jednotky) od Země. Ne tak blízko, aby planetu ohrožovala, ale dost blízko, aby byla vidět pouhým okem – a tak blízko, že si vysloužila zařazení mezi „velké komety“, kam patří i další slavné komety jako třeba Halleyova kometa a kometa Hale-Bopp.

Jumiko Sakamoto hodlala v říjnu zahájit studium dalšího vědního oboru, ale nedožila se toho. Zemřela na krvácení do mozku tu noc, kdy kometa míjela Zemi.

PRVNÍ DÍL

POTOMSTVO

1
PRVNÍ Z NÁMĚSÍČNÝCH

Amatérským astronomům se včera v noci naskytlo milé překvapení v podobě jasné oblohy, novu a komety Sakamoto. Posledními třemi velkými kometami byly Lovejoyova kometa v roce 2011, McNaughtova kometa v roce 2007 a proslulá – nebo neblaze proslulá? – kometa Hale-Bopp v roce 1997, ta samozřejmě inspirovala vznik kultu Nebeské brány, jehož členové spáchali hromadnou sebevraždu ve víře, že je nabere mimozemská vesmírná loď doprovázející kometu. Posloucháte Rádio Stonekettle na frekvenci 970 AM, u mikrofonu Tom Stonekettle.

vysílání Rádia Stonekettle, 970AM WBRG, Pittsburgh

3. června

Maker‘s Bell, Pensylvánie

Shana tam stála, koukala na sestřinu prázdnou postel a první, co ji napadlo, bylo: Nessie už zase utekla.

Zkoušela ji volat. Nessie včera sledovala kometu tátovým šuntovým hvězdářským dalekohledem dlouho do noci a Shana si fakticky myslela, že mladší sestra bude ještě v posteli a chrápat, jako když se sype kamení. Netušila, kam jinam se sakra Nessie mohla podít – Shana byla vzhůru už hodinu a chystala jim obědy, skládala prádlo a třídila odpadky, aby je mohla přistavit popelářům na konec dlouhé příjezdovky pro zítřejší odvoz. Díky tomu věděla, že Nessie není v kuchyni. Třeba je nahoře v koupelně.

„Nessie?“ Odmlčela se. Naslouchala. „No tak, Nessie.“

Ale nic.

Znovu ta myšlenka: Nessie už zase utekla.

Nedávalo to moc smysl. Když Nessie utekla prvně, dávalo to smysl. Zrovna tehdy ztratily matku – a to doslova. Všichni čtyři vešli do místní pobočky supermarketu Giant Eagle a vrátili se už jenom tři. Báli se, že mámu někdo unesl a ublížil jí, ale bezpečnostní kamery v samoobsluze nakonec ukázaly, že nešlo o únos – odkráčela automatickými dveřmi jakoby nic a nadobro zmizela z jejich životů. Stal se z ní velký otazník a ten se jim zasekl do tváří jako rybářský háček.

Každopádně bylo jasné, že máma už nechce patřit do jejich životů. Shana už tehdy věděla, že se k tomu schylovalo dlouho, jenže Nessii to nedošlo – a ještě pořád jí to nedocházelo. Nessie si tehdy myslela, že je to tátova vina. A možná i Shanina. A tak si před dvěma lety, skoro na den přesně, jakmile skončil školní rok, napěchovala batoh konzervami a balenou vodou (plus pár čokoládových tyčinek) a utekla z domu.

Našli ji za čtyři hodiny v dřevěném přístřešku na autobusové zastávce v Grangerské ulici, kde se schovávala před náhlým poryvem deště. Klepala se jako zaběhlé štěně. Kopala a zmítala se, když ji táta přijel vyzvednout, a bylo to jako koukat na zápasníka, jak se snaží položit na lopatky tornádo. Pak to ale vzdal a řekl jí: „Když chceš, tak si uteč, ale jestli máš v plánu vydat se za mámou, tak pochybuju, že stojí o to, abychom ji našli.“

Připomínalo to zpomalený záběr na padající sklenici vody. Nessie se mu vrhla do náručí a rozplakala se tak usedavě, že pak už jen trhaně lapala po dechu mezi vzlyky. Celá se třásla a dlaně měla zabořené do podpaždí, jako by objímala sama sebe. Dopravili ji domů. Prospala dva dny v kuse a pak se pomalu, ale jistě vzpamatovala.

To bylo předloni.

Shana ale nechápala, proč by Nessie měla dneska utíkat znovu. Už jí bylo patnáct a nebyl to u ní takový zlom jako u Shany v jejím věku – Shana měla podle táty „pubertu jako řemen“. Trucovala, vztekala se a hormony s ní mávaly jako splašení koně. Teď už jí bylo skoro osmnáct. Bylo to s ní lepší. Většinou.

Nessie byla pořád dobrá, nestala se z ní vlkodlačice. Pořád veselá. Pořád optimistická. Oči jí svítily jako nové nikláky. Měla svůj notýsek, kam si zapisovala všechno, co by chtěla dělat (potápět se mezi žraloky, zkoumat netopýry, uplést si vlastní bačkory, jako to dělávala pramamka, všechna místa, která by chtěla vidět – Edinburgh, Tibet, San Diego –, všechny lidi, se kterými by se chtěla setkat – prezidentka, astronaut, budoucí manžel). Jednou řekla Shaně: „Slyšela jsem, že když si stěžuješ, přeprogramuje ti to mozek jako počítačovej virus a ty jsi pak čím dál víc nešťastná, a tak budu myslet pozitivně, protože se vsadím, že to funguje i naopak.“

Tenhle zápisník teď ležel na prázdné posteli. U postele stála rozbalená krabice – Nessii přišel poštou balík, nějaká laboratorní souprava, určitě ji měla objednanou. (Shana si z ní vypůjčila jednu malou zkumavku, aby měla kam dávat gandžu.) Narcisově žluté povlečení bylo rozestlané a postel vypadala, že se v ní spalo. Na růžovém polštáři byl ještě patrný otisk hlavy.

Shana loupla pohledem po zápisníku. Nessie si začala psát nový seznam – JAKÁ PRÁCE BY MĚ BAVILA??Pod záhlavím stálo: ošetřovatelka v zoo, včelařka, chovatelka alpak, fotografka. Fotografka? říkala si v duchu Shana. To je můj rajón. Projel jí zvláštní záchvěv hněvu. Nessii šlo všechno od ruky. Jestli si usmyslí dělat to, co chtěla dělat Shana, půjde jí to líp a to bude pruda a ony se pak budou do smrti nenávidět. (Vlastně ne. Shana bude nenávidět Nessii. Nessie ji bude bezvýhradně milovat, protože už je taková.)

Shana ji ještě jednou zavolala.

„Ness? Nessie?“ Její hlas se rozléhal domem a odpovídala mu jenom ozvěna. Do prdele.

Táta už bude nejspíš v takzvané dojírně (prohlásil, že pokud se mají zapojit do hnutí za ručně vyráběné sýry tady v Pensylvánii, měli by tomu přizpůsobit i mluvu, sakra) a čeká, že Ness se Shanou budou obsluhovat v nedalekém obchůdku u silnice. Nakonec přijde jednu z nich nahnat do mlíčnice, ať zkontroluje sýřeninu na goudu nebo se pustí do dosoušení plísňáků – a pak promíchá siláž a nakrmí krávy a vůbec, do pytle, dneska má přijet veterinář, podívat se chudince Belindě na zarudlý, rozpraskaný struky a–

Možná právě proto Nessie utekla. Školní rok už skončil a o letních prázdninách si moc volna neužijou – pořád samá práce, práce a zas práce. (Shanu napadlo, že Nessie na to možná šla správně. Taky by mohla zdrhnout. Třeba jenom na den. Zavolá Zigovi, protože je to kámoš a má vlastní hondu, ať pro ni přijede, pak by mohli zahulit, číst si komiksy a drbat čtvrťáky, co právě odmaturovali…)

(Bože, už aby odsud vypadla.)

(Když odsud brzy nevypadne, zůstane tady trčet napořád. Uvízne tady jako v bažině.)

Nessie byla samozřejmě moc hodná na to, aby znovu utekla z domova, a tak možná jenom předběhla Shanu a už je na prodejně. Pilná jako včelička. Jak se to zpívá v té staré písničce na tátově desce od R.E.M.? „Úsměv jako sluníčko“? To je celá Nessie.

Shana už byla po snídani, a tak se pustila do hledání připínacího makroobjektivu na mobil, používaného při focení úplně zblízka, jako pod lupou. K odhalování malých světů, mikrověcí v makroměřítku. Neměla pořádný foťák, ale šetřila na digitální zrcadlovku. Než si na ni našetří, musí fotit na mobil. Třeba se ve stáji nebo v sýrárně najde něco, co bude zblízka vypadat fakt hustě – oprýskaná rez, červená ručička teploměru, bublinky nebo krystalky v sýru.

Vybavilo se jí, kde nechala objektiv posledně – fotila jím snovačku na okně ve svém pokoji a nechala ho ležet na parapetu. A tak se pro něj vydala–

Koutkem oka zahlédla něco venku. Nějaký pohyb na příjezdovce. První, co ji napadlo, bylo: Asi nám utekla kráva.

Přistoupila k oknu.

Někdo tam venku chodil.

Ne. Ne jen tak někdo.

Ta malá blbka v kalhotách od pyžama a růžovém tričku byla už v půlce příjezdovky. A navíc zřejmě i bosá. Ach jo, co zas, Nessie?

Shana pustila objektiv z hlavy a rozběhla se do kuchyně. Rychle vklouzla do tenisek a vyřítila se na zadní terasu, přičemž málem zakopla o tenisku, kterou neměla tak úplně nazutou, ale hned došlápla a běžela dál.

Napadlo ji, že by mohla na sestru zavolat, ale rozmyslela si to. Jen by tím na sebe zbytečně upozornily. Táta by zjistil, že ještě nejsou v obchůdku, pěkně by je kvůli tomu seřval a o to Shana nestála. Dneska ráno neměla náladu na kraviny a už teď jich bylo víc než dost.

Místo toho zasprintovala po příjezdovce sypané rudým štěrkem, skřípajícím pod podrážkami. Holštýnky nalevo od ní bučely a pobekávaly. Jedno tele – asi Lenny Kravitz – tam stálo s nohama do X a dívalo se, jak se Shana snaží dohonit svou praštěnou ségru. „Nessie,“ sykla. „Hej, Nessie!“

Ale Nessie se neotočila. Šla prostě pořád dál.

Čůza jedna mrňavá.

Shana ji předběhla a s dupnutím se před ní rozkročila.

„Proboha, Nessie, co zas do prdele–“

Pak ale uviděla sestřiny oči. Měla je otevřené. Upřené do prázdna, jako by se dívala skrz Shanu nebo mimo ni.

Nevidoucí, ploché jako hlavičky stavebních hřebíků. Vytratil se z nich ten lesk údivu, ta jiskra.

Nessie pokračovala naboso dál. Shana nevěděla, co má dělat – uhnout jí z cesty? Stát jako patník? Vinou nerozhodnosti nakonec udělala od obojího něco – ustoupila o kousek doleva, ale ne tak daleko, aby zabránila neodvratné srážce.

Dívka do ní zprudka vrazila ramenem. Shana se pod úderem zapotácela. Smích, který se z ní vydral, zněl zaskočeně. Bylo to naštvané, nevěřícné vyštěknutí.

„To bolelo, ty trubko,“ utrousila, popadla sestru za rameno a silně jí zatřásla.

Nic. Nessie se jí prostě vytrhla a šla dál.

„Nessie. Nessie.“

Shana zamávala Nessii před očima rukou. Jednou, dvakrát, třikrát. Pak ji něco napadlo, zbloudilá myšlenka, jak se snažila obelhat sama sebe, i když v hloubi duše věděla, že to nemůže být pravda: Chce si ze mě akorát vystřelit. Přestože Shana byla v jejich rodině srandistka a Nessie znala v podstatě jenom hromadu fórů ze základky, tak trapných, že i jejich táta, milovník špatných vtipů, při nich dělal útrpné grimasy. Pro jistotu ale natáhla ruku a zmáčkla Nessii nos jako tlačítko.

„Ťup,“ prohlásila. „Vypni se, robůtku.“

Nessie nehnula brvou.

Dokonce ani nemrkla.

Mrkla vůbec za celou tu dobu? Shana měla pocit, že ne.

Pak před sebou uviděla velkou louži po dešti a houkla na sestru:

„Bacha, Nessie, je tady–“

Pozdě. Nessie to vzala přímo přes ni. Žbluňk. Šplouch. Skončila skoro až po kotníky ve vodě. Šla pořád dál. Jako hračka na klíček, která si to šine rovnou za nosem.

Pořád koukala před sebe.

Pořád pokračovala v cestě.

Ruce měla připažené u boků. Šla rozvážně a najisto.

Něco není v pořádku.

Ta myšlenka ji udeřila do srdce jako pěst. V břiše ji zamrazilo a v žilách měla najednou sněhovou břečku. Chtě nechtě se roztřásla. Pokusila se ten pocit zaplašit a opakovala si: Třeba je jenom náměsíčná. To bude asi ono. Nessie sice ještě nikdy nechodila ve spánku, ale třeba se její mozek rozhodl takhle vypořádat s hormony, co s ní teď zrovna cloumají jako stádo divokých koní.

Otázka zněla: Dojít pro tátu?

Před ní se táhl konec příjezdovky. Byla tam prodejna sýrů a mléčných výrobků, postavená tak, aby připomínala malou červenou stodolu. A poštovní schránka, taky ve tvaru stodoly, ale modré (a s plechovou kravičkou nahoře). A taky ulice.

Ulice.

Proboha, jestli Nessie vyjde do vozovky a zrovna pojede auto…

Zaječela. Křičela, jako by ji na nože brali: „Tati! Tati!“ Ale nic. Žádná odpověď. Možná je na pastvině nebo ve stodole. Doběhnout pro něj by znamenalo nechat Nessii samotnou…

V duchu už slyšela zvuk mřížky kamionu srážejícího její sestru. Křupot kostí pod koly. Při té představě se jí zvedal žaludek.

Nemůžu shánět tátu. Zůstanu u ní.

Takhle to nemůže pokračovat dlouho.

Náměsíčník se musí nakonec probudit.

Nebo ne?

Deset minut. Uplynulo už deset minut. Nessie došla na konec příjezdovky, zatočila jako na neviditelné koleji a pak–

Šla dál. Jako by se nechumelilo.

Po Casselově ulici a Sadové k Herkimerovu mostu – tomu starému krytému mostu nad Scheinerovým potokem, co je na něm ta cedule s amišským vzorem. Nessie pochodovala dál. S pootevřenou pusou, jako by maličko žasla nad něčím, co viděla jen ona.

Shana na ni celou tu dobu mluvila. Pořád přitom zrychlovala, až najednou drmolila jako pomatená. „Sakra, Nessie, naháníš mi hrůzu. Nech toho, prosím tě, už toho nech. Sesypala ses nebo co? Nebo tě ranila mrtvice?“ Pramamku, jejich babičku, ranila mrtvice a pak několik dalších a potom už byla divná. Ležela v posteli a mluvila někdy anglicky, jindy litevsky, ale po většinu času mlela nesmysly. Občas mluvila na ně, občas na lidi, co tam nebyli. Shana si z toho vyvodila, že mrtvice ti nadělá v hlavě paseku, jako když rozšlápneš sušenku. „Zastav se, prosím tě. Za chvíli už budu muset dojít pro tátu. Beztak už si asi dělá starosti, kde jsme. Kristepane. Ten nám dá co proto. Nejspíš teda mně, protože tebe má radši, že jo. Hele, nedělej, že to nevíš. Vypadáš jako mamka. Já vypadám jako – no, jako on.“ A nikdo nemá opravdu rád sám sebe, dodala v duchu. „Tak už přestaň blbnout. Hned teď. Teď?“

Před nimi se tyčil most.

Asi by po něm neměla chodit naboso. Zadře si třísku. A pak by se jí to mohlo zanítit a teď se říkalo, že antibiotika už nezabírají tak, jak by měla, a pan učitel Schultz, co ho měli na biologii, prohlásil: „Začíná poantibiotický věk.“

To rozhodlo.

Shana předběhla Nessii, otočila se k ní a pokračovala v chůzi pozadu, aby na sestru viděla, se zvednutou rukou, a mávala na ni, jako by jí šla předat cenu za první místo. „Nessie, poslouchej mě, ty blbko. Jestli s tím okamžitě nepřestaneš, tak se napřáhnu a jednu ti střihnu. Jasný? Prostě tě – profackuju, bum! Máš poslední šanci.“

Hrozba se minula účinkem. Nessie ji vůbec nezaregistrovala.

Shana zamrkala, protože se jí do očí hrnuly slzy. Hlavně, ať nevidí, že brečíš. Hloupá myšlenka, ale pořád je její starší sestra a Nessie by to neměla vidět.

Nechci praštit svoji mladší ségru.

Vlastně ji svým způsobem chtěla praštit. Ale jen jako. Na pomyslném jevišti v její hlavě to znělo dobře, ale teď, ve skutečnosti? Byla posraná strachy.

„Já tě praštím,“ varovala ji.

Nessii to bylo jedno. Nic neslyšela. Nic neviděla.

Shana zvedla ruku. Dlaň měla otevřenou, připravenou k úderu.

Ošila se. Zaťala zuby. Rozmáchla se.

A pak v posledním okamžiku ruku spustila a vztekle zařvala: „Sakra, Nessie!“

Padl na ně stín. Shana se otočila jako na obrtlíku v místech, kde končil asfalt Sadové ulice a začínala rozvrzaná prkna Herkimerova krytého mostu. Trámy se nad nimi skláněly jako kosti. Visela z nich tráva a větvičky – hnízda ptáků, jejichž mladí už odletěli. Všechno ostatní bylo říší pavouků – spletence pavučin, mumifikované mouchy.

Dírami ve dřevě se prodíraly bodce světla. A Shana před sebou v tom světle uviděla nové nebezpečí – třpytivé střepy rozbité láhve. Mládež sem občas chodívala chlastat. I Shana sem občas chodívala chlastat. Rozběhla se napřed a pokusila se odkopnout aspoň pár střepů stranou. Jenže střepů bylo hodně a Nessie nezadržitelně kráčela dál…

Dobrá, nový plán.

Umořit ji láskou.

Ne doslova, samozřejmě. Ale Shana se rozhodla, že místo profackování ji obejme. Sevře ji. Zastaví ji.

Bude to hračka. Nessie byla taková pápěrka, ale Shana byla vyšší, těžší, víc chlapecký typ. (I když tenhle dojem se snažila změnit už skoro rok. Ne protože by chtěla sbalit kluka nebo tak něco, ale tak jo, no dobře, chtěla sbalit kluka a nic víc v tom nebylo. Konkrétně Cala Polettea. Cala, co taky rád fotil, jeho tátovi patřila banka a měl bradu k nakousnutí. Cala, co si myslel, že se jmenuje Shawna.)

„Tak dobře, hovňousku,“ oslovila sestru. „Jdu na to.“

Hlavou jí proletěla zbloudilá myšlenka jako kámen oknem: Kdy jsme se naposledy objaly?

Rozpřáhla ruce a sevřela ji.

Udivilo ji, jakou má ta holka páru. Pokračovala v chůzi i přes její odpor – dokonce tak silně, že Shaně na dřevě podklouzly tenisky. Shana se nehodlala tak snadno vzdát, a tak se pevně zapřela–

A Nessie se zastavila. Ale nepřestala bojovat – snažila se vykroutit jako myš z drtivého hadího sevření.

Začala se zmítat a Shaně se vybavila předchozí vzpomínka – jak se prala s tátou na té staré autobusové zastávce.

Vydávala přitom takový zvuk. Tiché, zvířecí kňučení. Shaně se pod kůži jako přichycené klíště zavrtala nová obava. Byl to zvuk něčeho trpícího, polekaného, snad i běsnícího.

„Uklidni se, Nessie, to bude dobrý,“ zašeptala Shana a pak hlasitěji, aby ji sestra slyšela: „Říkám, že to bude dobrý.“

Ucítila pod rukama teplo. Jako by se o mladší sestru pokoušela horečka. Shana ji dál držela, ale poodtáhla se, aby jí viděla do obličeje – Nessie měla ve tvářích ruměnec a na čele jí naskákaly podebrané rudé pruhy. Bělma jí najednou popraskala a zrudla jako rozmačkané hrozny. „Nessie, přestaň, prosím tě přestaň, prosím tě přestaň už do prdele–“

Nessie začala jektat zuby. Z nosu se jí spustila krev, končetiny se jí křečovitě cukaly a teplota stoupala – byla rozpálená, úplně hořela, pokožku měla jako kapotu černého auta, do kterého už dlouho praží letní slunce, a Shanu napadlo, že by mohla zabrat ještě víc, sevřít ji pevněji, jako když se krotí jankovitý kůň, ale v hlavě jí vřískala panická jistota:

Pusť ji, okamžitě ji pusť!

Shana ji pustila a ihned od ní couvla.

Nessie poprvé za celé ráno zamrkala. Shanu zaplavila úleva. Dokázala jsem to. Je v pořádku.

Jenže pak se jí z očí zase vytratila jiskra. Panenky se jí protočily jako míčky v osudí a Nessie upřela pohled zpátky k obzoru. Po třesavce už nebylo ani stopy, když udělala další krok. Nos a horní ret měla pořád od krve.

Shana se zhroutila na zem a rozplakala se, zatímco její sestra šla dál. Přímo přes rozbité sklo, jako by je vůbec necítila.

2
A PAK BYLI DVA

Já vím já vím já vím, že jsem jenom puberťačka, táta mi to připomíná snad každej den a ségra mi připomíná, že jsem ještě malá a mně je to fuk. Chtěla bych toho tolik zkusit, líbat se s tolika klukama a navštívit tolik zemí a tolik toho na světě změnit, že už se nemůžu dočkat, až začnu. Protože všechno a všichni musí někde začít, no ne? Já začínám teď. Mami, jestli tam někde jsi a jestli někdy budeš tohle číst, mrzí mě, že neuvidíš, co budu všechno dělat. Třeba se k nám někdy vrátíš. Třeba tě najdu, kdo ví? Třeba to právě o tom všechno je. Že tě mám najít.

z deníku Nessie Stewartové, 15 let

3. června

Maker‘s Bell, Pensylvánie

Shana kmitala nohama tak zběsile, že jí svaly a šlachy vibrovaly jako příliš utažené kytarové struny, co se můžou každou chvíli přetrhnout. Při tělocviku vždycky nesnášela patnáctistovku a obvykle se z ní nějak vykroutila („Je mi líto, pane učiteli, ale mám teď svoje dny, jestli mi rozumíte“). Jenže teď se s během musela nějak popasovat – nechtěla nechat Nessii dlouho samotnou, ale potřebovala sehnat tátu.

Když doběhla k jejich dlouhé příjezdovce, píchlo ji v boku, jako by se jí mezi žebra zaryl plátkovací nůž a pustil se do krájení. Noha jí podklouzla na štěrku a Shana sebou švihla na zem. Při pádu se přetočila a přistála vší vahou na lokti.

Ale nezůstala ležet. Vyhrabala se na nohy, sípavě se nadechla a běžela dál.

Aspoň v něčem měla štěstí. Táta stál v půlce příjezdovky, rozhlížel se – asi hledal ji a Nessii – a když ji uviděl, mávl na ni a rozběhl se jí naproti.

Udýchaně na něj zavolala. Za dvě minuty už seděli v té jeho rachotině, starém terénním chevroletu Silverado lemovaném rzí, uháněli Sadovou ulicí a pak už drkotali po vrzajících prknech krytého mostu.

Cestou se zajíkavě pokusila vylíčit tátovi, co se stalo. Ale táta ji poslouchal jen na půl ucha. Očima těkal po silnici před nimi jako sova pátrající po ptáčatech, která předčasně odletěla z hnízda. Skočil jí do řeči–

„Nevidím ji. Nevidím ji!“

„Musí tady někde bejt.“ Shaně se draly slzy do očí a nutily ji mrkat.

„Určitě šla tudy?“

„Jo, tati, určitě.“

„Mysli, sakra. Protože jestli se pleteš–“

„Určitě, určitě,“ opakovala Shana, ale najednou ztratila veškerou jistotu. Šly přece tudy? Že jo? Všechno jí to splývalo dohromady. Měla pocit, že začíná bláznit. Třeba je Nessie pořád ještě doma. Třeba se jí to jen zdálo.

Nebo, a to by bylo ještě horší, co když Nessie šla tudy, ale pak změnila směr? Co když sešla dolů k řece? Co když uklouzla a spadla do vody? Co když se utopila? Co když se zatoulala do lesa, nebo co když zrovna někdo jel kolem, naložil ji do dodávky a odvezl ji někam daleko – ve škole je před něčím podobným varovali v jednom kuse. Shana si vždycky myslela, že za tím je hlavně snaha rodičů mít děti víc pod palcem a nahnat jim strach, aby se nikde netoulaly, ale co když je to pravda? Nessie není ve stavu, kdy je schopná vzdorovat únoscům. Mohli by jí ublížit. Osahávat ji. Zabít ji.

Neříká se snad, že když nenajdete pohřešovanou osobu do osmačtyřiceti hodin, už ji nenajdete nikdy? Tohle byla první hodina a Shana už stihla ztratit svoji sestřičku. Neměla jsem ji nechávat samotnou. Mohla jsem zůstat s ní. Do prdele, to je mi tak líto…

Táta dupl na brzdu a Shanou to trhlo. Sadová ulice tady končila na křižovatce s Důlní ulicí, táhnoucí se z východu na západ. Přímo před nimi se zvedaly vysoké duby a javory, pod nimiž se drželo přítmí a dusivé vlhko. „Támhle!“ vykřikl táta. Ukazoval někam za ni. Shana otočila hlavu, aby taky viděla, ale táta mezitím šlápl na plyn a prudce zatočil volantem, až dlažba zakvílela pod prokluzujícími koly. A Shana až teď, teď uviděla Nessii.

Šinula si to rovnou k zatáčce kolem staré Pembertonovic farmy, s níž to šlo z kopce od toho požáru stodoly před několika lety. Táta prosvištěl kolem Nessie, zastavil kus před ní a vypnul motor.

Oba vystřelili z auta a rozběhli se k ní. Shana doufala v nějaké znamení, že sestra už začíná přicházet k sobě…

Ale nedočkala se. Nessie se dívala před sebe, do prázdna. Oči se jí už trochu projasnily a místo překrvených zralých rudých plodů byly už jen podlité krví.

A pořád šla dál.

Táta to zkoušel. Mával jí před obličejem rukama.

Pískal. Tleskal. Luskal prsty. Tváře se mu stáhly obavami a čelo svraštilo. Ne – ne obavami. Něčím jiným, něčím větším. Strachem. Shana mu to viděla ve tváři – očividný, neskrývaný strach. Pohled na vyděšeného otce jí nahnal ještě větší hrůzu.

Táta ustoupil stranou. Nessie šla dál.

Střetli se pohledem. „Zkusím ji zadržet, Shano.“

„To se ti nepovede. Nedělej to. Bolí ji to–“

„Jinak to nejde. Jasný? Půjdu na to zlehka.“

Nejde o to, jak na to půjdeš, říkala si v duchu Shana. Tohle bylo něco jiného. Nebylo to náměsíčnictví. Bylo to něco, co zatím ještě nikdo nechápal a možná to ani nikdo nepochopí. Znovu zabloudila pohledem k sestřiným nohám – nemá je pořezané? Nebo jinak poraněné? Pokud ano, nebylo to vidět. To taky nebylo v pořádku. Je to jako nějaká noční můra.

„Dej si bacha, tati–“

„Dávám si bacha,“ sykl v odpověď. Jindy s ním skoro nic nehnulo, ale Shana teď viděla, že se mu klepe ruka a na čele se mu perlí pot, i když bylo nezvykle chladné ráno na začátek června.

Znovu se postavil před Nessii.

Rozpřáhl ruce, jako by ji chtěl obejmout.

Zprudka se s ním střetla a málem ho porazila, ale táta se zapřel, nahrbil se a pevně ji stiskl.

Shanu nejdřív napadlo Je to dobrý, bude to dobrý.

Pak se Nessie zase roztřásla. Třes přerostl ve zmítání. Táta ji pevně držel, zatímco Nessie sténala a kvílela. Linuly se z ní zvuky, jako když na silnici pobekává srna sražená autem. Táta do toho houkl: „Pojď ji taky držet, Shano.“ Ale Shana se nepřidala. Nemůžu.

„Tati, pusť ji, prosím tě–“

To už ji ale se zamručením zvedl. Nessie začala kopat. Byla celá rudá. Škubala divoce hlavou a Shana viděla, že už má zase červené oči – lezly jí z důlků jako špunty z lahve šampaňského, připravené bouchnout–

„Tati!“ vykřikla Shana, přiskočila k otci, chytila ho a začala se s ním přetahovat. Snažil se ji odstrčit, přestože Nessie mezitím začala vydávat zvuky jako z jiného světa – vřeštivý poplašný křik, nelidsky hlasitý i zabarvený, postupně přerůstající v cosi zvířecího a pak v jekot divoké, pomstychtivé bánší.

Shana praštila tátu do žeber a pak do podpaží.

Vyjekl a rozpřáhl ruce–

Nessie se skrčila do podřepu.

A pak zase vstala, oklepala se a šla dál.

„Promiň,“ řekla Shana tátovi a zlehka mu položila ruku na rameno.

Možná ji ani neslyšel. Nebo mu možná vůbec nedošlo, že ho bouchla. Vyslovil dívčino jméno, ale bylo to slyšet, až když ji oslovil podruhé:

„Nessie.“ Kratičká promluva připomínající prosbu nebo modlitbu. Podíval se na Shanu a v očích se mu opět vyjasnilo. „Nevím, co se děje. Jak se třásla… šlo z ní horko, takový horko, jako by mi měla shořet pod rukama.“

„Já vím. Já vím. Říkala jsem ti to. Potřebujeme pomoc.“

„Pomoc. Jasně.“ Zamrkal, jak se mu do očí draly slzy. „Dojedu pro pomoc.“ Shaně blesklo hlavou: Správně bych mu neměla říkat, co má dělat. Tátové mají vědět, jak vyřešit všechny problémy a dát všechno zase do pořádku.

„Ty u sebe nemáš mobil?“

„Nechal jsem ho ve stáji.“ Jak jinak. Byl to jeden z jeho zlozvyků. Sakra, tati.

„Nejlepší bude, když pro něj dojedeš,“ poznamenala.

„Jo, jasně. Jo.“ Sáhl do kapsy pro klíčky a rozběhl se k Nessii. Něco jí řekl, Shana neslyšela co, a vlepil mladší dceři pusu na tvář.

Nessie pokračovala v cestě jakoby nic, čvachtavými kroky po mokré silnici.

V tu chvíli Shana zahlédla někoho dalšího – z mlhy vyšel na ulici nějaký hubený dlouhán. Na zobanovitém nose měl posazené kulaté brýle a Shaně došlo: Já ho znám.

„Tati, hele, tati.“ Zvedla ruku. „Pane učiteli, haló, tady.“ Pan Blamire je učil geometrii. Shana byla na matiku antitalent, ale Blamire s ní měl trpělivost a dokonce jí pomohl dopachtit se k horší dvojce. Zamávala na něj, když přišel blíž. „Nemáte telefon? Mobil? Potřebujeme pomoc!“

Šel k nim a nic neříkal. Její otec na něj taky zavolal a pak popoběhl, jako by se s ním chtěl přivítat.

Nessie zatím pokračovala v chůzi a Blamire přidal do kroku. Změnil směr. Nešel k nim.

Šel k Nessii.

Shana ucítila mezi srdcem a žaludkem zvláštní strach, jako by se jí tam rozevřela jáma. Už teď viděla, že na Blamireovi není něco v pořádku – měl na sobě džíny a bílé tričko, ale žádné boty, jen pantofle. Proč pantofle?

Pak se stalo něco, co tak nějak očekávala, ne proto. že by to dávalo smysl, ale právě proto, že to žádný smysl nedávalo–

Blamire došel k Nessii a srovnal s ní krok. Společně pak pokračovali dál. Ne pořadovým krokem, ne úplně stejnou rychlostí, ale pořád na půl metru od sebe. Táta se k nim vrhl a Shana se rozběhla za ním.

„Hele, kamaráde,“ oslovil ho táta a zatahal ho za rukáv.

„Pane učiteli,“ přidala se Shana, tenčím hláskem, než měla v úmyslu. „To jsem já. Shana Stewartová.“ Už teď ale viděla, že má stejné oči jako Nessie – stejně nepřítomné, stejně vyhaslé. Ona je měla zarudlé od krve a on je měl pořád ještě bílé. Oba měli zorničky jako talíře.

Dívala se, jak otec s hněvivým výrazem zastupuje Blamireovi cestu. „Dej si odchod,“ zavrčel a zprudka do něj strčil.

Ale ne dost prudce. Blamire pokračoval v chůzi. Jako by nic necítil. Táta málem upadl na zem. Sevřel ruku v pěst–

Shana ho chytila za ruku. „Tati. Tati.“ Podařilo se jí odvrátit záchvat vzteku, který se o něj viditelně pokoušel. „To je pan učitel Blamire. Učí u nás na škole. Myslím…“ To, co se chystala říct, nedávalo žádný smysl, ale stejně to řekla, protože co jiného se z toho dalo vyvodit? „Myslím, že je na tom stejně jako ona.“

„Cože?“

„Myslím, že je na tom stejně jako Nessie. Běž. Sežeň pomoc. Prosím!“

Otec přikývl. Rozběhl se k autu a Shana se vydala za sestrou.

3
ČERNÁ LABUŤ

Vraždu a sebevraždu rodiny v Cedar Fort

halí příkrov tajemství

… oběti byly podle šerifa utažského okresu Petera Niebouera identifikovány jako Brandon Sharpe (31), jeho matka Johnette Sharpeová (63) a otec Daniel Sharpe (64). Všechna tři těla byla nalezena v úterý ráno v obývacím pokoji domu patřícího Danielu Sharpeovi. Všechna tři utrpěla střelná zranění a policie zajistila na místě činu pistoli patřící Brandonu Sharpeovi. Vyšetřovatele však matou vzkazy napsané na zdi matčinou krví: „Vypadni z mýho počítače“ a „Bílá maska se blíží“. Vyšetřovatelé také objevili externí disk obsahující dětskou pornografii. Disk patřil Brandonu Sharpeovi…

3. června

Decatur, Georgia

Benji Ray už cítil, že na něj doléhá pásmová nemoc, jako by měl kosti ověšené závažími. V letadle nemohl usnout, z létání měl strach a tím nejlepším, na co se kdy zmohl, bylo tedy zkrátka a dobře zůstat vzhůru s dobrou knížkou nebo časopisem a přečkat to. Tahle cesta nebyla tak špatná jako některé jiné – nejhorší byla Čína – ale i tak let z Kailua-Kony přes Seattle do Atlanty obnášel dvanáct hodin ve vzduchu a ještě delší dobu strávenou na letištích.

Unaveně vytáhl sportovní tašku z kufru svého sedanu, zabouchl víko a zbídačele se odvlekl ke vchodu do činžáku. V hlavě mu ladně, svůdně tančily vidiny spánku – věděl, že na pásmovou nemoc je nejlepší zůstat vzhůru a jít spát v normální dobu jako normální člověk, ale připadal si tak odtržený od zbytku světa, že pochyboval, jestli by to opravdu mělo cenu.

Už se šoural ke vchodovým dveřím s taškou v ruce, když ho oslovila nějaká žena:

„Doktor Benjamin Ray?“

Otočil se a zamžoural do jasného odpoledního sluníčka. Georgijské vedro už z něj stihlo vysát veškerou trpělivost.

Stála tam mladá černoška, se světlejší pletí, než měl on. Tipoval ji na pětadvacet, maximálně něco málo přes třicet let. Byla oblečená neformálně, do džín a blůzy s krátkými rukávy. Tvář jí rámovaly bohaté kadeře.

„To jsem já,“ odpověděl ostražitě. „Poslyšte, nevím, jestli jste přítel nebo nepřítel, fanynka nebo… co je vlastně opak fanynky.“ Proboha, napadlo ho, třeba je to právnička. Jako by si jich už neužil dost. „Je mi líto, ale teď není vhodná doba–“

„Já jsem Sadie Emeka,“ pronesla s úsměvem. Došlo mu, že to není Američanka. Snad Britka a ještě něco jiného – něco afrického. Etiopka, možná Nigerijka. „Pracuju pro Benex-Voyager, to je–“

„Vím, co to je,“ opáčil bryskně. Až moc bryskně, to mu bylo jasné, jenže jeho trpělivost byla jako zub obroušený až na cukající nerv.

„Ráda bych s vámi mluvila, pokud si na mě uděláte čas.“

„Dneska ne,“ prohlásil se zamítavým gestem. „Pochopte, právě jsem se vrátil z dlouhé, hodně dlouhé cesty. Možná koncem týdne. Nebo za týden. Nebo nikdy.“ S těmi slovy se otočil zpátky ke svému domu.

„Něco se přihodilo,“ ozvala se. Otočil se s povytaženým obočím. Sadie Emeka pořád měla ve tváři nepolevující úsměv a pořád mluvila živým, veselým tónem, ale teď už v jejím hlase byl patrný i záchvěv vážnosti.

„Něco.“

„Epidemie.“ Zaváhala. „Možná.“

„Možná epidemie. Hm. Dobrá. Kde? V Africe? V Číně?“

„Tady. No. V Americe. Konkrétně v Pensylvánii.“

Skousl si tvář. Všechno ho bolelo. Jeho duše se chystala opustit tu hroudu masa, jíž říkal tělo, a vydat se za odpočinkem, po němž tak zoufale toužila. Ještě ne, oznámil jí.

„Pojďte dál,“ vybídl ji. „Dáme si kávu.“

Horká voda vytékala tenkým pramínkem z konvice s hubičkou, kterou pomalu kroužil nad mletou kávou. Vsakovala do rozemletých zrnek a z těch stoupala pára jako duchové ze hřbitovní půdy. Už jen samotná vůně ho probouzela k novému, byť dočasnému životu.

„Já mám kávovar na kapsle,“ ozvala se Sadie, pozorující ho při přípravě překapávané kávy se skoro až vědeckým zájmem. „Vlastně mám dva! Jeden doma a jeden v kanceláři.“

„To je plýtvání,“ odpověděl. Zase možná až moc úsečně.

„Používám ekokapsle. Recyklovatelné.“

„I tak je to plýtvání. A zbytečný luxus. Tohle…“ Cvrnkl do skleněné karafy s filtrem na kávu, cink cink. „… je jednoduché. Skleněná karafa. Kovový filtr. Horká voda. Mletá zrnková káva. Žádná elektronika není nutná. A kapslové kávovary trpí na plísně a bakterie – dokonce i řasy.“

„No teda. S vámi je na večírcích určitě velká legrace.“

Pořád ten neotřesitelný úsměv. A záblesk v očích, rošťácká jiskra.

„Omlouvám se. Neměl jsem vás poučovat. Rád bych věřil, že jindy takový nebývám, ale jak už jsem řekl, jsem trochu unavený po cestě.“

„Z Havaje, že?“

„Přesně tak. Jak to víte?“

„Mám v náplni práce ledacos vědět, doktore Rayi.“

„Říkejte mi Benji, prosím.“ Přeměřil si ji pohledem. „Víte, co jsem tam dělal? Na Havaji?“

„Vím. Byl jste na hlavním ostrově, ve vnitrozemí. Navštívil jste farmu Kolohe – chovají tam stará plemena prasat, že? Tipuju, že jste je učil, nebo je aspoň poučoval o bezpečných a udržitelných zemědělských postupech. Opravte mě, jestli se mýlím, ale řekla bych, že pro takovou malou farmu jste učiněný lidový hrdina.“

„Víte toho hodně.“ Zachmuřil se. „Ale na jedno můžete vzít jed – nejsem žádný hrdina, slečno Emeková.“

„Jestli vám můžu říkat Benji, můžete mi říkat Sadie.“

„Á. Sadie. Mno.“ Během řeči vytáhl filtr z karafy a vyklepal sedlinu do prázdné misky na drobný kompostovatelný odpad. „Přesněji řečeno především Centrum pro kontrolu a prevenci nemocí – CDC – mě rozhodně nepovažuje za žádného hrdinu a dokonce došli k závěru, že jsem pro ně spíš přítěží. A měli pravdu. Byl jsem pro ně přítěží a způsobil jsem jim značnou újmu na úctě i věrohodnosti. Navzdory jejich vazbám na váš podnik musím tedy hádat, že vás sem neposlali oni – ledaže by Loretta výrazně změnila názor, a to se dřív prasata naučí stavět vznášedla.“

To byl ten důvod, proč se náměstkyni ředitelky federálního ústavu pro potlačování a prevenci nemocí Lorettě Shustackové přezdívalo „nehybná překážka“ – jakmile si jednou vytyčila kurz, už se od něj neodchýlila. Byla brutálně efektivní a nikdy nevycouvala ze střetu.

„Nejsem tady na popud ústavu,“ přitakala. „V tom máte pravdu.“

Rozlil kávu a podal jí hrnek. „Smetanu, cukr?“

„Prosím. Od obojího jenom špetičku, jestli můžu.“

Vyhověl jí a pro sebe si nechal kávu černou jako ďáblovo srdce. Napila se a uznale zamručela.

„To je dobrota.“

„Je to kolumbijská káva zpracovaná medovým postupem – ten nijak nesouvisí s medem, stejně jako vaše návštěva nejspíš nijak nesouvisí s kávou. Přejděme tedy k věci. Řekla jste, že vypukla epidemie.“

„Možná epidemie.“

„Čeho?“

„To nevím.“

„Tak jak víte, že je to epidemie?“

„Možná je to epidemie,“ upřesnila a zdůraznila pozvednutým prstem. „Nevíme, co přesně to je.“

„Tím myslíte sebe a ústav?“

„Tím myslím sebe a Černou labuť.“

Strnul s hrnkem u úst. Ticho se mezi nimi rozhostilo jako zející propast. „Dobrá.“

Černá labuť…

„Ten název vám je povědomý.“

„Je.“

„A přesto jste očividně trochu na pochybách.“

„Jsem na pochybách. Víc než jen trochu. Mám se na pozoru před naší sílící posedlostí nahrazováním lidské práce umělou inteligencí. Jestli mi nějaký počítač chce doporučit, jaké zboží mám kupovat na Amazonu nebo jaký klip mám sledovat na YouTube, budiž. Ale tahle… tahle práce vyžaduje lidský cit.“

„A taky zahrnuje lidský cit. Získané předpovědi vyhodnocují lidé, Benji, to přece musíte vědět.“

Teď.

Neochvějný úsměv v její tváři zakolísal. Obličej se jí viditelně stáhl – z nějakého nevysvětlitelného důvodu přešla náhle do obrany. Benjiho nedůvěra k Černé labuti a jejím předpovědím nebyla jen něčím, s čím prostě nesouhlasila – ranilo ji to.

Rád by věděl proč.

Jak je v tom zainteresovaná? Zapojená?

O Černé labuti věděl následující:

Černá labuť byla PSI neboli prediktivní strojová inteligence. Vybudování prediktivního systému zadala předchozí vláda prezidenta Nolana, ten měl na republikána překvapivě vstřícný postoj k vědě (přinejmenším uznával reálný dopad klimatických změn, vesmírného výzkumu, geneticky upravených potravin a podobně), ale taky k dohledu, a z toho v souvislosti s podporováním vzniku umělé inteligence běhá člověku mráz po zádech. Problém byl v tom, že Černá labuť neměla stanovenou rozpočtovou linii, a tak byla zčásti financovaná přes CDC, to dostalo hodně přidáno po newyorském poplachu kolem eboly (Benji ho osobně prošetřoval). Firma Benex-Voyager proto speciálně sestrojila Černou labuť tak, aby uměla rozeznávat počínající epidemie, pandemie a dokonce i zoonotické přenosy, kdy se nemoci přenášejí ze zvířat na člověka.

Černá labuť dostala svůj název podle teorie Nássima Nicholase Táleba, že některé události jsou naprosto nepředvídatelné a jejich výskyt si zdůvodňujeme jako něco, co jsme měli čekat, až když k nim dojde. Tyto nečekané události navíc neúměrně ovlivňují chod dějin – mnohem víc než události, které jsme schopni předvídat nebo očekávat.

Takové události – černé labutě – jsou proto chápány jako statistické odchylky, pojmenované podle výroku římského básníka Juvenála:

„Rara avis in terris nigroque simillima cygno.“

Neboli v orientačním překladu: „Pták vzácný jako černá labuť.“1

Jeho výrok byl v průběhu dějin chápán jako symbol něčeho nemožného. Mělo se totiž za to, že černé labutě neexistují.

Až na to, že existovaly. A lidstvo často věřilo, že některé události nebo výsledky jsou nemožné – dokud se nestaly.

Firma Benex-Voyager v tom viděla výzvu a ironicky pojmenovala svůj stroj Černá labuť. Strojová inteligence shromažďovala a pročesávala obsáhlé lány dat, pátrala v nich po nepravděpodobnostech či dokonce teoretických nemožnostech a z nich pak odvozovala závěry – předpovědi. Události z 11. září 2001 byly samozřejmě označeny za černou labuť – a přitom ve zpětném pohledu existovaly náznaky, že se k takovému útoku schyluje, náznaky opakovaně ignorované těmi, kdo byli u moci. Od Černé labutě si firma slibovala, že takové náznaky nebude ignorovat.

Podle toho, jak to Benjimu vysvětlovali, byl vtip v tom, že bylo nutné povznést se nad klasickou teorii rozhodování. Většina pokusů o předpovídání budoucnosti využívá množinový model s jasně danými parametry a tolerancemi – lidé zkrátka a dobře nevědí, co neví. Nemůžete předpovědět vánici, když nevíte, co to taková vánice je, nebo jestli vánice vůbec existují. Když chcete něco vypátrat, musíte nejdřív vědět, co to sakra hledáte. Bylo tedy zapotřebí nové koncepce předpovídání katastrof, vyžadující hluboký průnik do všech systémů připojených k netu.

Teď za vlády současné prezidentky Nory Huntové byl vývoj Černé labutě urychlen. Benji dostal předloni za úkol přetlumočit náplň své práce v epidemiologické informační službě (EIS) pro účely Černé labutě.

Řekl jim zdvořile, ale jasně, ať jdou do háje.

A téhle ženské to teď řekne taky.

„Ať už jde o cokoli,“ začal, „já nehodlám sloužit nějakému stroji–“

Teď pro změnu přerušila ona jeho. „Já přece taky nesloužím stroji, Benji. Není to Bůh. Je to nástroj. Inteligentní nástroj. Černá labuť nám už nesmírně pomohla. Veřejnost o ní neví, ale víte, co všechno jsme v uplynulém roce dokázali? Čemu všemu jsme byli schopní zabránit?“

V uplynulém roce.

Překlad: od chvíle, kdy jste dostal padáka.

„To nevím,“ opáčil trochu zaraženě.

„Pomohla nám předpovědět epidemii spalniček v několika státech, schopnou zdecimovat celé západní pobřeží. Všimla si něčeho, co nám uniklo – lokálního poklesu frekvence očkování, a to jen díky rodičům, kteří naletěli na mylné informace o vakcínách.“

Vyjádřil zdrženlivý souhlas tichým hmm. Mylné informace – nebo spíš dezinformace – byly poslední dobou všudypřítomné a vzduch jimi byl prosycený jako na jaře pylem.

Sadie pokračovala: „A nejsou to jen epidemie – jen viry a bakterie. Zabránili jsme zhroucení mostu ve Filadelfii. Zastavili jsme íránský počítačový virus, blokující přístup k bankovním účtům. Dopadli jsme domácí teroristickou buňku se základnou v Oregonu a islámské hackery snažící se shodit elektrickou síť a taky ruského špiona působícího už delší čas ve firmě Blackheart, smluvním obchodním partnerovi americké armády.“

Benji usrkl kávy a zauvažoval nahlas: „CDC před půl rokem potlačilo potenciální epidemii listeriózy na jedné mléčné farmě v Coloradu.“ Samozřejmě o tom četl a zajímalo ho, kdo jim dal tip – v téhle zemi se epidemie obecně daly potlačit, až když tak nějak propukly naplno. Napadlo ho, že by mohl zavolat pár lidem, jestli mu někdo vysvětlí, jak na to přišli – ale bál se, že s ním nebudou chtít mluvit. (Ta obava u něj přetrvávala dodnes.) „To byla taky zásluha Černé labutě?“

„Ano.“

Sakra.

Třeba jsme opravdu nahraditelní.

„Tak k čemu mě potřebujete?“ Dopil kávu a čekal, až kofein zažene démony únavy. „Máte svůj program. Ten by vám měl říct všechno, co potřebujete vědět.“

„Není to jen tak nějaká apka na iPhonu, Benji. Strojová inteligence je stejně nedokonalá jako člověk. Musíme ji vycvičit. Strávili jsme celý rok jen tím, že jsme ji učili zkoumat údaje, nacházet zákonitosti a neopakovat jen to, co se naučila, ale taky zkoušet nové iterace. Názvy písniček, katalogy barev, básně – jo, kdo neslyšel básně složené umělou inteligencí, ten neví, co je to život. Padaly z ní nehorázné šílenosti, ale postupně se v tom zlepšovala a pak už to začalo znít jako špatné lidské básně, ne jako špatné strojové básně.“

„Tak ono to umí recitovat poezii. Nádhera.“

„Důležitější je, že lidé jsou zapotřebí nejen k tomu, aby ji vycvičili, ale taky aby interpretovali výsledky. Černá labuť je nástroj a my ho musíme využít.“

Benji vstal a šel dát hrnek do myčky se slovy: „Zeptám se jinak. Proč já? Kdokoli z ústavu vám řekne, že nejsem důvěryhodný. Ten most už jsem spálil. Bylo to moje rozhodnutí a nikdo, kdo to má v hlavě v pořádku, by vás nenasměroval ke mně.“

„Černá labuť ano.“

„Černá labuť co?“

„Nasměrovala mě k vám.“

Přimhouřil oči. „Je mi líto, ale nerozumím vám.“

„Černá labuť chce vás, Benji. A proto jsem přišla.“

4
ZLATÁ BRÁNA OTEVŘENÁ

Populista Ed Creel

si pojistil republikánskou nominaci

Průmyslník Ed Creel dnes získal rozhodujících 1 237 delegátů nutných k zajištění stranické nominace do prezidentských voleb, v nichž bude kandidovat proti úřadující demokratce Noře Huntové. Ta si v průzkumech veřejného mínění stále udržuje silnou pozici. Creel byl dlouho považován za černého koně, postupně však vytlačil všechny zavedené republikány a nakonec zvítězil navzdory – nebo možná díky – kontroverzní volební kampani…

3. června

Poblíž Grangeru v Pensylvánii

Shana seděla vzadu v sanitce. Společnost jí dělala záchranářka – běloška se širokými rameny, zahnutým nosem a vlídnýma očima. Představila se jako Heather Burnsová. Druhou půlku záchranného týmu tvořil Brian McGinty, zamlklý čahoun se světlými vousy. Taky běloch. Stál u sanitky a mluvil s jejím otcem. Shana neslyšela, o čem se baví.

„Tvoje sestra,“ říkala zrovna záchranářka. „To ona byla první?“

„Jo. Ano.“ Shana cítila, jak se jí třesou ruce, i když nevěděla proč. Za záchranářkou zahlédla rozvrzaný dřevěný přístřešek na autobusové zastávce, kde předloni zastihli Nessii, když je opustila máma.

„A ti zbylí dva?“

„Pan Blamire, matikář, se objevil… é, já nevím, před hodinou a něco v Sadovce – ne! Ne, é, v Důlní. A tu třetí neznám, je mi líto.“

„Ale přišla jen tak, zničehonic?“

„Jo, těsně předtím, než jste sem dorazili vy.“

Ta třetí vypadala mladě, ale ne tak mladě jako Shanina sestra. Mohlo jí být něco přes dvacet. Vypadala jako Hispánka. Nebo Latinoameričanka? Do prdele. Shana si byla jistá, že je mezi nimi nějaký rozdíl, ale nemohla si vzpomenout jaký. Dlouhé vlasy pod ramena až do půli zad. Široké boky, ale úzká ramena. Neměla boty, ale měla ponožky. Růžové ponožky, na spodku už červené od vlhka a bláta.

Objevila se hned, jakmile zahnuli z Důlní na Grangerskou. Shana ji viděla, jak vychází ze dveří malého garážového bytu a šine si to rovnou k Nessii a panu Blamireovi. Taky měla ten nepřítomný pohled.

Přidala se ke zbylým dvěma.

A pak už byli tři.

Náměsíčníci, pomyslela si Shana. Tři náměsíčníci.

Nedokázala se zbavit toho mrazení po celém těle. Doma už nikdo není, říkala si v duchu. Vyzařuje z nich zvláštní prázdno. V duchu slyšela jakýsi slabý, znepokojivý hlásek, jak naléhá: Tohle je začátek něčeho, jenom ještě nevíme čeho.

„Jsou nemocní?“ zeptala se záchranářky.

„To nevím. Nejsem lékařka.“

„Aha. Jasně.“ Shana zamrkala. „Vypadá to, jako když jsou náměsíčný.“

„To je výstižný popis.“ Heather přikývla a usmála se – Shaně ten úsměv přinesl aspoň malou úlevu. „Tak jo, než nám ti tři – ti náměsíčníci – utečou moc daleko, řeknu ti v rychlosti, co chceme dělat. Dáme jim všem sedativum, jednomu po druhém, každému–“

„Nepotřebujete na to žílu nebo něco? Nevydržej klidně stát tak dlouho, abyste jim napíchla žílu nebo jak se to–“

„Tohle je haloperidol. Píchneme jim ho rovnou do půlky.“

„Aha. Tak jo. A když sebou švihnou?“

„Nemusí je to nutně utlumit do bezvědomí – haloperidol se používá na zklidňování rozrušených nebo i agresivních pacientů. Pro jistotu to ale každému z nich píchnu a budu stát za ním, kdyby začal padat na záda. Brian bude stát před ním pro případ, že by padali na obličej.“

Shana přikývla. „Začnete nejdřív u Nessie?“

„Brian právě žádá vašeho otce o svolení.“

„Tak jo.“

„Víš, jestli Vanessa užívá nějaké drogy?“

To už se Shana musela usmát. „Proboha, to ne, žádný drogy. Nessie žije hrozně zdravě.“ Vybavilo se jí, jak jednou zkoušela nabídnout sestře pivo – Nessie svraštila obličej jako vymačkaný citron a odmítla si třeba jenom cucnout. Shana jí doslova musela přitisknout pivo k puse a Nessie v poslední chvíli foukla a poprskala sestru pivní pěnou.

Shanu to tehdy pěkně vytočilo. Teď se jí to zdálo jako úplná hloupost.

„Dobře.“ Heather zaletěla pohledem k druhému záchranáři a ten nenápadně přikývl. „Vypadá to, že máme volnou ruku.“

„Ráda bych byla u toho.“

„Samozřejmě. Bude to rychlé, bezbolestné a třeba se nám pak podaří uklidnit tvoji sestru a dostat ji i s ostatními na pohotovost. Jen abychom zjistili, co dalšího se s nimi děje – pokud vůbec něco. Nejspíš to nic nebude. Asi je to jenom nějaký… zvláštní vliv Měsíce nebo co.“

Heather pomohla Shaně seskočit ze sanitky na zem. Trojice náměsíčných už byla skoro půl kilometru před nimi. Šli ve střídavém rozestupu – první Nessie, pár kroků za ní Blamire a pak nově příchozí, ta šla jako poslední, několik kroků za nimi.

Záchranáři se zorientovali a museli popoběhnout, aby trojici dohnali. Shana se zadívala na otce s čelem svraštělým obavami.

„To bude dobrý,“ utěšoval ji.

„Moc se mi to nezdá.“

„Oni vědí, co dělají.“

„Já vím.“

Ale nesedí mi na tom něco jinýho, pomyslela si, ale neřekla. Cítila to, jako když někdy cítíš blížící se bouřku. Praskot v ovzduší, napětí mezi molekulami. Svoje obavy si ale nechala pro sebe.

Záchranáři zaujali pozice – Brian předběhl trojici náměsíčných, srovnal s nimi krok a šel před nimi pozpátku. Heather ponořila injekci do lahvičky s nějakou průzračnou tekutinou. Jehla se žíznivě napila ze skleničky a vynořila se sytá.

Na hrotu jehly se zatřpytily polední paprsky.

Heather věnovala Shaně poslední úsměv, pak se přitočila zezadu k její sestře–

A bleskovou rychlostí vbodla injekci.

Nebo spíš se ji pokusila vbodnout.

Pokusila se, ale neúspěšně.

„Nezajela tam pořádně,“ pronesla záchranářka. Přiměla se k rozpačitému, možná až zahanbenému úsměvu. „Zkusíme to znovu.“

A znovu doběhla k Nessii a znovu švihla injekcí k dívčině hýždi a–

Zase nic. Jako kdyby záchranářka šťouchala tupou vidličkou do kožené pohovky – ne a ne zajet pod povrch.

Shana si zkoušela představit, jak to jednou bude vyprávět sestře jako zábavnou historku:

No a zatímco tys byla mimo jako totální trapka, záchranářka tě znovu a znovu zkoušela píchnout do zadku jehlou, ale nešlo jí to. Haha, chápeš? Píchat do zadku? Prosím tě, nech si toho a nedělej ksichty. Buď pyšná. Máš půlky z ocele, ségra. Měli by dělat komiksy o tobě a tvojí nadpřirozený schopnosti – budeme ti říkat Holka s neprůstřelným zadkem.

Heather zvedla hlavu. Ve tvářích měla ruměnec. „Přísahám, že jsem udělala zkoušky,“ zavtipkovala.

Druhý záchranář, Brian, se na ni zadíval a netrpělivě sykl: „Mám to zkusit nebo co?“

„Briane. Já to zvládnu. Do třetice všeho dobrého a tak dále. Jenom budu potřebovat, abys ji chytil kolem pasu – ale s citem, trochu mi ji přidržíš–“

„Ne,“ ozvala se Shana a rozběhla se k nim. Táta se po ní natáhl, ale Shana se mu vytrhla. „Počkejte, nechte toho. Ne! Vždyť jsem vám řekla, co se stane, když jim bráníte v pohybu. Nenene–“

„Problém je v tom, Shano, že právě ten pohyb to komplikuje. Rozmáchnu se jehlou, Vanessa mi mezitím uteče, no a tak…“

„Prosím. Nedělejte to.“

Heather se podívala na Shanu a řekla pořád tím klidným tónem:

„Říkalas mi, že uplynulo – kolik, pět, šest, možná sedm vteřin, než tě její záchvat opravdu znepokojil? Tohle bude trvat vteřinku. Možná jenom půl vteřiny. Mám pravdu, Briane?“

„Jasná věc. A jak říkala, udělá to s citem.“

Shana si všimla, že se za ní objevil táta. „Beruško,“ ozval se. „Nech je, ať to zkusí.“

„Ale tati–“

„Shano.“ Zlehka ji odtáhl. „Jsou to zdravotníci z povolání. To přece dobře víš.“

„Bude se klepat. Až se začne klepat, těžko jí budou dávat injekci–“

„Trefím se napoprvé,“ dodala Heather. „Slibuju.“

Shana neochotně přikývla.

„Tak jo. Tak jo.“

Heather a Brian znovu doběhli k dívce. „Chytíš ji, až napočítám do tří,“ pronesla záchranářka. „Raz…“

Prosím tě, Nessie, buď v pořádku.

„Dva…“

Nevím, co se tady děje, ale musíš se uzdravit.

„Tři!“

Brian ji chytil.

Nessie se roztřásla. Dala se do křiku a z úst se jí zase začalo linout to nadpozemské kvílení.

Heather se rozmáchla stříkačkou a zprudka ji zarazila–

Něco přistálo na asfaltu. Při dopadu to udělalo tiktak.

Lesklo se to ve vycházejícím slunci, ať už to bylo cokoli.

Nessie se třásla po celém těle a dupala nohama tak silně, že si určitě musela rozedřít chodidla. Kvílení pořád sílilo a Shana na ně ječela už ji pusťte, prosím, proboha, tak už ji kurva pusťte, zatímco zbylí dva náměsíčníci šli dál.

„Jehla se zlomila,“ ohlásila Heather. „Pusť ji!“

Brian okamžitě rozpřáhl ruce. Dívka se mu vytrhla a prodrala se kolem něj s naléhavostí, díky níž záhy dohnala zbylé dva.

Oba záchranáři se tvářili otřeseně. Hlavně Brian. „To bylo špatný.“

„Byl to jenom záchvat,“ trvala na svém Heather.

„To nebyl jen tak nějaký záchvat.“

„Co se stalo?“ chtěl vědět Shanin otec.

„Nemohla jsem…“ Heather se zhluboka nadechla. „Nemohla jsem zapíchnout jehlu. Nemá něco v kapsách…? Třeba peněženku nebo… nebo něco tvrdého? Jehla se zlomila a jehly se obvykle nelámou, pokud–“

„Vždyť je v pyžamu,“ procedila Shana.

Všichni se po těch slovech zaraženě odmlčeli a začali se po sobě dívat v očekávání odpovědí a útěchy – ty však nepřicházely.

„Myslím, že bychom měli někoho zavolat,“ navrhl Brian.

„Koho?“ zeptal se táta.

„Policii,“ odpověděla Heather. „Ta bude vědět, co dělat.“

Trvalo to hodinu. Mezitím došli za trojicí náměsíčných až do Grangeru. Ve skutečnosti to nebylo žádné velké město – jedna ulice, samé stopky a žádný semafor, jeden výčep, dvě benzínky, tři prodejny starožitností a stará prodejna paruk, sice už několik let zavřená, ale pořád zachovalá. Byl to zvláštní průvod – sanitka popojíždějící krokem za trojicí náměsíčných a za ní Shana s tátou v pickupu. Jakmile za nimi zastavilo nějaké auto, mávli na ně, ať je objede. Auta přijíždějící z protisměru postupně zjišťovala, že se musejí vyhnout lidem i oběma vozidlům za nimi. Náměsíčníci si toho zjevně nevšímali. Nic je nepřimělo změnit kurz. Nic neupoutalo jejich zájem.

Ani jednou nezakolísali, necouvli, nevypadli z tempa.

Shana řídila. Cestou toho s tátou moc nenamluvili. Většinou mluvil on a snažil se ji až moc usilovně chlácholit: „To bude dobrý. Tvoje sestra je v pořádku. Počkej a uvidíš.“

Shana v hloubi duše věděla, že jsou to kecy.

Od policie dorazil nějaký podsaditý chlapík – nevysoký, ale vypadal na regulérního posilovacího maniaka. Nebylo to jen rukama a nohama – měl svaly i na krku. Hlavu měl holou a lesklou jako žárovka. Zastavil je, vyslechl si hlášení záchranářů a pak se otočil k Shaně a jejímu otci.

„Jsem strážník Chris Kyle. Ta mladší je vaše dcera?“ zeptal se a Shanin otec přitakal. Zajímalo ho ještě několik dalších podrobností – Nessiin věk, veškeré známé zdravotní potíže, případné problémy s drogami. Záchranáři mu ve zkratce vysvětlili, jak je to se záchvaty. Heather mu sdělila: „Záchvaty zřejmě způsobuje kontakt.“

Shana si v duchu říkala: Nejde ale jenom o kontakt. Děje se to, když se je snažíte zastavit.

To už byla trojice náměsíčníků v centru města. Shromáždilo se několik přihlížejících. Z bytů v horních patrech tu a tam vyhlížely obličeje zvědavců. Ve vchodu do výčepu U Glincheyho stáli dva alkoholici. Nějaká paní u benzínky Mobil přestala čepovat, zůstala stát u stojanu a těkala pohledem mezi náměsíčníky, policistou a sanitkou. Strážník sledoval jedním okem náměsíčníky a pak si přivolal záchranáře.

„Cílem je co?“ zeptal se.

„Nemocnice,“ upřesnila Heather.

„A jsou nebezpeční?“

„Ne,“ odpověděl Brian. „Ne podle toho, co jsme zatím viděli.“

„Jsou náměsíční,“ ozvala se Shana, ačkoli její diagnóza měla k lékařskému nálezu hodně daleko. Nikdo ji však neopravil.

„Dobrá. Tak je dostaneme do nemocnice,“ prohlásil strážník.

Protáhl si prsty, až to zapraštělo, zakroutil hlavou, jako by se chystal zvednout nad hlavu povalenou kládu, a nasedl do auta. Předjel trojici náměsíčných a zaparkoval u krajnice asi sto metrů za benzínkou. Pak otevřel dveře a vystoupil ven. Shaně neuniklo, jak chodí a nakrucuje se, jako by si právě nasral do kalhot, ale hrdost mu brání to přiznat nebo se převléknout do čistého. Zastavil nějakých pět metrů před náměsíčníky, zvedl ruku a jasně, důrazně jim nařídil:

„Stát.“

Šli dál.

Strážník se zamračil. „Řekl jsem stát. Proberte se. Koukejte zpomalit.“

„Nemůžou… oni vás neslyší,“ zavolal na něj ten záchranář, Brian.

Strážník úsečně, podrážděně přikývl.

Pak už to šlo ráz na ráz. Policista sáhl k opasku, vytasil pistoli a namířil ji doprostřed trojice. Na Blamirea.

To už všichni ječeli a běželi k němu–

Strážník zamířil a stiskl spoušť.

5
JÍDLO PO OBĚDĚ SPOJENÉ SE SKLENIČKOU NĚČEHO TVRDŠÍHO

Neuronová síť vymýšlí nové zákusky:

Všelijaká buchta s kůrkou

Karamelizované pekanové bulíky

Lahvová čokoláda

Koláč s halucinkami

Neovocné rybí hroty

Dortový dort

Metrové vdolky s máslovou šifonádou

Řezy s jednorožčími bobky

podle blogu Spojené státy strojové, US-of-AI.com

3. června

Decatur, Georgia

Maker‘s Bell jako město nestálo za řeč.

Sadie mu řekla, že to je ono – město, označené Černou labutí za ohnisko epidemie. A tak Benji vybalil ze sportovní tašky laptop, postavil ho na pult tak, aby na něj oba viděli, a zadal do vyhledávače Maker‘s Bell.

Jak s oblibou říkával, když průzkum nic neodhalil:

Tady nejsou k vidění ani ty houby.

Maker‘s Bell trůnilo na mapě necelých sto kilometrů severozápadně od Allentownu – kdysi to bývalo uhelné město, ale ty doby už byly dávno pryč. A nejen pro Maker‘s Bell, ale i pro většinu Spojených států. (Politici se pořád snažili „vzkřísit uhlí“, ale stejně tak dobře by se mohli snažit vzkřísit drožkářský bičík. Jenže u zmínek o uhlí nikdy nešlo o uhlí – pokaždé to byla zástěrka pro sliby adresované americkým dělníkům a týkající se jejich dělnického stylu života.)

Dnes bylo Maker‘s Bell domovem 4 925 obyvatel. Vypadalo na převážně bělošskou obec – uhlobaroni vykořisťovali v antracitových dolech irské a východoevropské přistěhovalce. Ti údajně mívali slabost pro něco, čemu se říkalo klobás nebo klobása? Nějaká polská uzenina. A tím veškeré zajímavosti končily. Zprávy se omezovaly na výsledky středoškolských fotbalových utkání, výprodej v nové pobočce Toyoty a občas nějakou tu krádež v samoobsluze. Benji zaroloval dál a zjistil, že před několika lety tam měli řadu rasově podbarvených incidentů – do města dorazil příliv nebělošských přistěhovalců z Guatemaly, nějací běloši se nakrkli, několik jich zbili a v odpověď vznikla občanská hlídka, zahrnující kromě jiného jednu puberťačku, ale celý ten vroucí kotlík nakonec nepřekypěl. Tedy aspoň ne do novin.

Benji samozřejmě věděl z vlastní zkušenosti černocha žijícího v Americe, že takový rasismus nikdy opravdu nevymizí. Rasismus mu připomínal klíšťaty přenášenou nemoc – lymskou boreliózu. Klíště kousne člověka a nakazí ho malou potvůrkou jménem Borrelia burgdorferi, zákeřnou bakterií způsobující boreliózu. Když onemocníte boreliózou, může to mít podobný průběh jako chřipka. Nemoc pak odezní na celé týdny, měsíce, někdy i roky – a když propukne znovu, má desetkrát horší průběh než poprvé. A pokaždé probíhá jinak – napadá různé orgány, srdce, mozek, páteř, postihuje různé končetiny, projevuje se nezvyklými příznaky jako třeba obrnou lícního nervu.

S rasismem je to v něčem podobné. Původní příznaky někdy bývají nepatrné – tady nějaká ta mikroagrese, tam zase doutnající zášť. Když se s tím vypořádáte přímo, třeba se vám to podaří zkrotit. Ale když se s tím nevypořádáte, vrátí se to v mnohem silnější podobě – jako ta malá bakterie. Vrátí se to v ještě horší podobě. Zapustí to kořeny. Dokonce tak hluboko, že čím déle to necháte řádit, tím obtížněji se to potlačuje a brzy se všechno začne rozpadat.

Benji se teď upnul na tyhle dvě osy – rasismus a nemoc. Že by se jim Černá labuť snažila ukázat v souvislosti s Maker‘s Bell zrovna tohle? Prohodil k Sadii: „Co když rozeznala něco jiného než epidemii choroby? Umí Černá labuť rozlišovat mezi epidemií nemoci a třeba propuknutím terorismu? Střílením ve škole? Protože jestli je v tom tohle, neměla byste to probírat se mnou. Na tahle témata najdete mnohem lepší mozky, než je ten můj.“

„Černá labuť si vyžádala vás. Je mi líto, ale pořád to padá na vaši hlavu, pane kolego.“

Podrbal se nad nosem, mezi očima – ten tik se u něj projevoval, když usilovně přemýšlel. Třeba na to jde ze správného úhlu. Mohlo by jít o lymskou boreliózu? Klimatická změna měla za následek růst populace klíšťat. „Možná to přenášejí klíšťata. Nebo komáři. Nebo…“ Povzdechl si, jak se mu před očima začaly odvíjet možnosti. „Jedí tam uzeniny. Stálo by za to zaměřit se na řezníky. Už je to nějaká doba, co se v novinách psalo o trichinóze.“

„Tri čem?“

„Trichinóze. Nákaza cizopasným červem přítomným v mase. Těžké případy bývají smrtelné. Často bývá obsažena ve vepřovém. Vyskytuje se v nehygienických vepřínech a řeznictvích.“

Cítil, jak ho propaluje očima. Ještě ne, říkal si v duchu. Ještě neee. A pak z ní samozřejmě vypadlo:

„To byla ta nemoc, kterou jste, é, objevil v Longacre?“

Něco v tom, jak to řekla – objevil…

„Ne,“ odpověděl rezolutně. Tušil, že moc dobře ví, co se tam stalo. Snaží se ho snad přimět k hovoru? Proč? „Tohle všechno je zapotřebí důkladněji prozkoumat. Terénním pracovníkem. Někým, kdo disponuje potřebnými prostředky – ty, jak jistě vidíte, já nemám. Nemám nic, Sadie. Tohle není jako hledat jehlu v kupce sena – já nenajdu ani tu zatracenou kupku.“

„Pojďme na večeři.“

„Na večeři.“

„Ano, už jste o tom slyšel? Je to jídlo po obědě, někdy spojené se skleničkou něčeho tvrdšího. Do centra města se odsud dá dojít pěšky. Jsou tam hezké restaurace. A taky zmrzlinářství. Můžu vás uplatit?“

„Já nevím, Sadie.“

Úsměv opět pohasl. „Černá labuť se ještě nikdy nezmýlila. Něco vidí, jen nevíme co. Potřebuju vaši pomoc.“ Pak se ten úsměv vrátil, rozjařený fénix, znovuzrozený z popela. „Navíc mám na cestovním účtu poměrně slušnou částku, tak si aspoň nechte vnutit pohoštění.“

„Tak dobře.“ Povzdechl si. „Víte, že jste neúnavná?“

„Vím a jsem.“

Sadie vytáhla mobil a vyfotila si zákusek – čokoládovou zmrzlinu tak tmavou, že snad i pohlcovala světlo. „Omlouvám se,“ pronesla při aranžování záběru. Cv-cvak. „Tohle se bude krásně vyjímat na Instagramu. Jako ty koktejly předtím, mňam.“

Procházeli se po hlavním decaturském náměstí. Pod stromy posedávaly rodiny. Vysokoškoláci si házeli létajícími talíři.

Benji vyškrábal poslední zbytky zmrzliny – třešňové s kozím sýrem – a olízl si rty.

„Celá ta večeře byla jako dělaná na Instagram,“ přisadil si. Připadal si světaznale, dokud se neocitl v restauraci podobné té, z níž právě vyšli. O jídle zastával názor, že je to spíš otázka výživy a funkčnosti než něco, co by si člověk měl vychutnávat a těšit se tím. Beztak nerozuměl polovině věcí na jídelním lístku. Co je octová redukce? Nebo mizuna? Nebo soubise? Proč je křepelčí vejce lepší než vejce od obyčejné slepice? Pohled do nápojového lístku ho zmátl ještě víc. Genever a amaro a chinovníková kůra a velvet falernum. „Mimochodem bych moc nedal za to, že si polovinu toho jídelního lístku vymysleli.“

„Jednou jsme zadali Černé labuti, aby sestavila jídelníček a musím přiznat, že to… znělo podobně, jako z nějaké nóbl restaurace v Brooklynu, kde si všechno pěstují na vlastním statku. Hmožděná slepičí voda s odpařovaným slaninovým výtažkem a… proboha, jak bylo to poslední? Už vím! Zádumčivé kachní lístky s mochlovým střikem.“

„Co je u všech všudy mochlový střik?“

Rozesmála se, až jí do očí vhrkly slzy. „Nemám ponětí! Ta zatracená věc dokonce sestavila recepty. Nebyly to recepty, které by se daly jíst, to ne. Recepty, které by vás podle mě mohly klidně i zabít. Nebo skončit požárem.“ Povzdechla si.

„Černá labuť je pro vás něco osobního,“ poznamenal.

„Myslíte?“

„Ano. Vy nejste žádná… podniková delegátka.“

Lízla si zmrzliny a zadívala se do prázdna. „Ne, to asi ne. Sestrojuju neuronové sítě. Hlavně tu jednu.“

Zastavil se.

„Vy jste sestrojila Černou labuť.“ No jistě. Proto si brala veškerou kritiku nebo obavy z ní tak osobně. Byl to její výtvor. Ne jen tak nějaký program nebo koncepce, ale něco, co existovalo v prostoru mezi uměleckým dílem a bytostí.

„Správně.“ Otočila se, aby mu viděla do očí. „Ne sama, pochopitelně. Byla jsem jen tak dobrá jako můj tým, ale byla jsem vedoucí týmu, to ano, a většina kódu vznikala u mě.“

„A vy jí důvěřujete.“

„Tak jako důvěřuju sobě.“

„A ona, ten stroj, důvěřuje mně.“

Rozpustile pokrčila rameny. „Zřejmě ano. To znamená, že vám důvěřuju i já.“

„Nemyslím si, že bych jí mohl být k něčemu dobrý.“

„Já si myslím, že vy dva byste se měli seznámit.“

Vy dva byste se měli seznámit. Řekla to, jako by ta věc byla živá. A snad i svým způsobem byla – ne živá, ale v jistém ohledu vnímavá. Podle určitých měřítek rozumná. Ale o počítači nebo o ledničce byste to nikdy neřekli, nebo snad ano?

„Můžu se podívat do kalendáře–“

„Máte v kalendáři volno dnes večer? Máte něco na práci zrovna teď?“ Změřila si ho pohledem. „Zdá se, že jste už dojedl zmrzlinu.“

„Ano, ale moc rád bych se vyspal.“

Usmála se. „Spánek se přeceňuje, Benjamine Rayi. Pojďme teď hned. Můžeme se svézt metrem.“ Stanice byla hned u sousedního bloku. „Můžu vás představit Černé labuti, jak se sluší a patří.“

„A co pak?“

„Pak uvidíme, jak se to bude vyvíjet dál.“

Nesnášel ten pocit – úzkost srážející se v žaludku jako mléko říznuté octem. Metro je odváželo ze stanice situované severně od decaturského areálu Emoryho univerzity. Čím byli blíž, tím víc na něj doléhala nervozita, divže se mu z toho neroztřásla kolena. Vystoupili z metra a došli zbylých několik bloků k sídlu CDC – jeho domovu po bezmála dvě desetiletí. Skoro doslova, když si vezme, kolikrát tady přespával v kanceláři.

A pak jsi to všechno zahodil, viď?

Zklamání a stud se v něm svářily se spravedlivým hněvem.

Bylo mu z toho špatně a nebyl si jistý proč.

Zčásti to bylo tím, co udělal.

Zčásti to bylo tím, co potom oni udělali jemu.

Někdy si v duchu říkal Zachoval jsem se správně a oni mě za to potrestali. Vzápětí se dostavila chmurná jistota opaku: Lhals, jak se to hodilo tvým záměrům, a zasloužil by sis i horší trest.

Před budovou v rozptýleném světle pronikajícím mezi siluetami atlantských mrakodrapů zaváhal. Doslova začal zpomalovat, až se nakonec zastavil úplně. Polkl.

„Jste v pořádku?“ vyzvídala.

„Ano,“ zalhal. „Jenom nevím, jestli mě vůbec ještě pustí dovnitř.“

„Myslíte si, že tam mají vyvěšený plakát s vaší podobiznou? Psanec Benji Ray, hledaný pro zločiny proti nemocem?“ Mávla rukou. „Mám povolení. A Černá labuť je beztak v suterénu, tam co je serverovna. Nikoho tam nepotkáte, jestli vám dělá starosti tohle.“

„Nic mi nedělá starosti,“ odsekl. Zbytek – ještě horší slova – už nedořekl. „Omlouvám se. Já jen – mám s tím spojenou spoustu vzpomínek, to je všechno.“

Pokrčila rameny a šla dál. Při chůzi se bezstarostně pohupovala, jako by pro ni jeho utrpení bylo jen zpomalovací práh na vozovce. A třeba taky bylo.

Neochotně se za ní vydal. A s každým krokem ten pocit v žaludku houstl.

Vešli do budovy. Sadie mu v recepci dala vystavit návštěvnickou průkazku a k jeho údivu ho pustili dovnitř jakoby nic. Co vlastně čekal? Sirény a poplach? Řinčení kovové mříže, která za ním okamžitě zapadne? Zásahovou jednotku? Poškodil sice prestiž CDC, ale to z něj ještě nedělá samotného ďábla.

Zastavili se u výtahu. A hurá dolů.

Sadie si ho s úsměvem prohlížela, když je výtah odvážel hluboko do podzemních pater budovy. Sálala z ní osobitá energie – elektrizující nadšení dítěte, chystajícího se pochlubit se svou oblíbenou hračkou nebo novým obrázkem.

Pak se otevřely dveře a on ji následoval do dolních, nejhlubších pater v suterénu budovy. Byla to součást podnikové serverovny – jeden sál za druhým plný obřích serverových polí, oddělených silnými skleněnými příčkami. Hukot v přítmí, světla poblikávající a kmitající sem a tam jako digitální světlušky. Tady dole bylo chladno, protože to jinak nešlo. Takové množství techniky produkovalo hodně tepla.

Sadie ho vedla nejdřív jednou chodbou, pak druhou – ukázala ke dveřím, na nichž stálo její jméno. SADIE EMEKA, NEURONOVÉ SÍTĚ (BENEX-VOYAGER).Za nimi byly další dveře.

Byly matně černé.

Nebyla na nich žádná jmenovka.

Přistoupila k nim a otevřela je.

Neuniklo mu, že nebyly zamčené.

„Tohle je jenom obyčejná místnost,“ dodala na vysvětlenou. „Černá labuť v ní nebydlí. Bojíme se spíš vpádů zvenčí,“ ukázala k, no, ke zbytku světa, „než že by někdo prošel těmihle dveřmi. Černá labuť hned tak na někoho nereaguje.“

Před sebou měli tmavou, dlouhou místnost. Stravující prázdnotu.

„Jdeme?“ zeptal se.

„Do Doupěte půjdete sám. Já budu sledovat průběh ze své kanceláře a můžu s vámi odtamtud komunikovat.“

Udělal grimasu. „Do Doupěte?“

„Jen taková přezdívka. Správně bychom si ji neměli personifikovat, ale i tak se mi to docela líbí. Má to správnou atmosféru, jako před Beowulfovým setkáním s Grendelem.“ Odkašlala si. Byla snad nervózní? Benji měl dojem, že ano. Její nervozita kupodivu částečně zmírňovala jeho obavy. „Funguje to takhle – vejdete tam a můžete si s ní povídat, klást jí otázky. Neodpovídá slovy, ale zeleným nebo červeným blikáním, to znamená ano nebo ne. Umí taky odpovídat obrazy a údaji, ale nebude s vámi komunikovat stejně jako vy s ní.“

„To nezní zrovna jako exaktní věda.“

„Ani exaktní věda není exaktní věda, Benji – to přece víte líp než kdokoli jiný.“ Opět zauvažoval – mělo to být rýpnutí? Narážka na Longacre? Ne. Určitě je jenom přecitlivělý. Nebo paranoidní.

„Vždyť jste říkala, že to umí recitovat poezii.“

„Umí. A taky jsem říkala, že to je hodně, hodně špatná poezie. Srovnatelná s vogonskou. My jsme se radši rozhodli zjednodušit komunikaci s ní na minimum. Řeč je složitá. Jazyk vyžaduje další systém a navíc zjevně překáží tomu, co si od ní slibujeme. Tohle není Siri, Alexa ani žádný jiný… nesmyslný digitální pomocník. Tyhle entity, pokud se jim dá tak říkat, mají úplně jednoduchoučký programovací skript – odříkávání určitých vzorců. Ale neumějí myslet. Černá labuť myslí. A to, o čem přemýšlí – no, nechceme, aby to ještě musela vyjadřovat prostřednictvím našeho spletitého jazyka. Je mnohem užitečnější nechat ji mluvit – é, aby se tak řeklo – v obrazech, zvucích, surových datech. A samozřejmě s pomocí zabudovaného binárního systému typu ano-ne.“

Zhluboka se nadechl. Srdce mu bušilo v hrudi. Opravdu to byl podobný pocit, jako by se měl jít utkat s nějakou nestvůrou.

Nebo se s ní aspoň seznámit.

Dveře se za ním zavřely a jakmile se dovřely, v místnosti zavládla naprostá tma. Jednotvárný hukot serverovny tady nebyl slyšet a místnost díky tomu působila trochu jako deprivační nádrž. Za jak dlouho bude mít pocit, že se vznáší, oddělený a odpoutaný od tohoto světa? Benji stál v temné komoře a čekal.

Ticho náhle prolomil Sadiin hlas:

„Černá labuť na příjmu.“

A místnost při těch slovech začala jemně pulzovat tlumeným bílým svitem. Světlo tepalo v rytmu pozvolných nádechů a výdechů.

Benji věděl, že ta věc není živá. Tohle rozsvěcení a zhasínání je programátorský trik. Udělali to ne proto, že by to bylo nutné, ale spíš proto, abyste si připadali, že mluvíte s živou bytostí.

S něčím, čemu můžete důvěřovat.

S něčím, co je úplně jako vy.

Správně bychom si ji neměli personifikovat…

A přesto.

„Můžete s ní mluvit,“ vybídla ho Sadie z interkomu. Její hlas se linul ne z jednoho reproduktoru, ale v podstatě odevšad – všesměrový zvuk, který se tak dokonale rozléhal místností, že měl pocit, jako by se ozýval z jeho nitra.

Znovu si odkašlal a pronesl: „Ahoj, á, Černá labuti.“

Místnost zapulzovala zeleně.

Mělo to být ano? Souhlas? Co to přesně znamená? Že bere na vědomí jeho přítomnost? Ó, jak památný den, když vaši existenci vezme na vědomí stroj. (Ačkoli vzhledem k tomu, jak často technologie – od aplikací pro rozpoznávání obličejů až po automatické zásobníky papírových ručníků – budí dojem, že si neuvědomuje existenci černochů a nereaguje na ně, si Benji říkal, že by to měl brát jako plus a dál se tím nezabývat.)

„Zavolala sis mě sem, je to tak?“

Zelené bliknutí.

A pak další zelené bliknutí.

Co to přesně má být? Sadie mu zřejmě četla myšlenky, protože odpověděla z interkomu: „Pardon, abych to vysvětlila – Černá labuť může v odpověď zablikat až třikrát a vyjádřit tím míru rozhodnosti a jistoty odpovědi. Dvě zelená bliknutí znamenají ano, důrazné ano. Nadšené ano.“

„Ten stroj se umí nadchnout?“ zeptal se jí.

Ale Černá labuť odpověděla za ni – jedním zeleným bliknutím.

S bliknutím se pojil tichý zvuk, vlídné vvúm připomínající tep lůna.

„Proč mě?“

Bylo mu jasné, že to není otázka typu ano nebo ne.

Jak na ni tedy odpoví?

Na protější stěně se začaly vynořovat obrazy – nejdřív záběry na jeho životopis. Záblesky odborných statí, na nichž pracoval v epidemiologické informační službě – ty kolem něj proletěly z protější stěny po bočních stěnách, vzadu zmizely a skončily opět v datové prázdnotě. Snímky, na nichž byl on – některé z databáze tiskové agentury AP, některé z interních sdělení ministerstva zdravotnictví. Na fotkách byl tady v USA, ale i v jiných částech světa – na nezákonném trhu s masem v čínské provincii Kuang-tung, kde stál před řadami slepic, kachen a cibetek, v džípu jedoucím po pralesních silnicích ve Středoafrické republice, kde pátral po viru opičích neštovic, nebo s ostatními členy týmu, jako byli třeba Cassie Tran nebo Martin Vargas, jak zírají na nástěnné mapy v Sieře Leone při mapování epidemie eboly.

A pak hlavní pecka:

Momentka z farmy Longacre v Severní Karolíně.

Stál tam u boxů s prasaty, táhnoucích se snad donedohledna. Vepři v nich byli namačkaní tak těsně, že mezi sebou neměli ani centimetr volného místa. I na téhle fotce – černobílé – viděl na jejich bocích otlačeniny, rozedřené do živého masa. Při tom pohledu sebou trhl.

Ví Černá labuť, co ten okamžik znamenal?

Nebo je to jen další ze série fotografií ilustrujících jeho působení v epidemiologické informační službě tady v CDC?

Ukazuje mu to Černá labuť z nějakého konkrétního důvodu?

Nebo že by za tím byla jen Sadie? Že by byla zkrátka a dobře loutkářkou vkládající slova do této digitální bytosti, a ta je pak jen opakuje?

„Proč Maker‘s Bell?“ zeptal se. „Nevidím tam nic mimořádného. Co tam vidíš?“

Uplynulo několik okamžiků. A pak…

Bílá záře na protější stěně se rozplynula do řádky masivních hranatých pixelů – a ty se rychle zjemnily, rozpadly se a zaostřily se do jakéhosi obrazu. Mapa. Pensylvánie. Ta se opět rozpadla na jednotlivé body a zase se složila dohromady, zvětšila měřítko a zastavila se na jednom městě. Na městě, o němž byla řeč – Maker‘s Bell.

„Ano, ano,“ namítl netrpělivě. „Vím, kde to je. Co se tam stane? Ukaž mi něco.“

Ty svině, dodal v duchu.

Následovala videonahrávka. Promítnutá přímo na zeď.

Začalo to celkem prostě – záběr na stojany benzínky na hlavní třídě nějakého městečka, pořízený kamerou v mobilu. Poblíž stálo policejní auto a nějaký muž, zřejmě řidič – holohlavý běloch s mohutným hrudníkem v policejní uniformě – stál před třemi lidmi blížícími se k němu. Vyzval je, ať zůstanou stát, a oni neuposlechli.

Na trojici chodců bylo něco divného. Dívali se před sebe do prázdna. Nahrávka nebyla zrovna nejkvalitnější, ale i tak na ní byly vidět nepřítomné výrazy. Trojici očividně tvořila nějaká hodně mladá běloška, starší muž (asi tak ve středním věku) neurčité barvy pleti, ta na záznamu nebyla patrná, a nějaká žena, asi Latinoameričanka.

Strážník vytáhl pistoli–

Zpoza trojice chodců začali přibíhat křičící lidé. Vypadalo to na dva záchranáře – a když se mobil trhaně pohnul, Benji rozeznal v pozadí sanitku. Za záchranáři běžel nějaký muž v kšiltovce a montérkách a další mladá dívka – možná jeho dcera.

Ale ta pistole ve strážníkově ruce nebyla přece žádná pistole, ne?

Paralyzér, uvědomil si Benji.

Strážník vypálil doprostřed trojice – do mužova hrudníku.

Elektrody protrhly košili a zajiskřily elektrickým proudem – ale ten člověk šel dál. A strážník, jemuž zřejmě došla trpělivost („kurva“, řekl), se k němu vrhl a znehybnil ho.

Muž – chodec znehybněný strážníkem, když elektrický paralyzér nezabral – ztuhl v jakémsi záchvatu.

Oči mu ztmavly. Byly tak tmavé, že to bylo vidět i na nekvalitní nahrávce z mobilu.

(Benji odhadoval, že ztmavnutí bylo výsledkem překrvení způsobeného podspojivkovým výronem. Věděl, že to nemusí nutně znamenat poškození oka, ale dochází k tomu vlivem přílišného vypětí nebo úrazu.)

Muž se roztřásl. Třes sílil, zatímco policista ho táhl k hlídkovému vozu – navzdory prosbám záchranářů.

Ten, kdo pořídil nahrávku, musel záběr přiblížit, protože obraz se zvětšil a najel na auto, kam strážník násilím nacpal zadrženého. Obraz už byl zrnitější, ne tak přehledný–

A pak:

Autem to cuklo. Po oknech se rozstříklo něco tmavého. Něco rudého. Sklo popraskalo. Strážník v autě vykřikl. Ostatní lidé, postávající kolem auta, začali taky v panice ječet – někteří se vrhli k vozu, jiní utíkali pryč od něj. Strážník se vypotácel ven, pokrytý… něčím vlhkým. Černočerveným. Rozháněl se kolem sebe. To je krev, napadlo Benjiho. Něčí. Možná jeho.

Ten, kdo natáčel, ještě naposledy pohnul mobilem, než nahrávka skončila.

A zaostřil na zbylé chodkyně.

Na dívku a mladou ženu.

Obě šly dál, jako by se nic z toho nestalo, jako by se kolem nich nic nedělo. Pokračovaly rázným krokem vpřed. Oči měly matné jako hřebíkové hlavičky. Ústa stažená do úzkých linek.

Pak nahrávka zčernala.

Benji se potácel ztemnělým doupětem Černé labutě a hledal východ – ve tmě nemohl najít dveře, narazil rukou do studené zdi a spatřil obrys východu, až když se kolem něj znovu rozlil pozvolný, rovnoměrný tep bílého světla.

6
DEN KONČÍ

lidi čumte na todle, to nahrála moje holka DO PRDELE ten chlap fakt vybouchnul nebo co?!

@steviemifflin

147 odpovědí 1 298 retweetů 3 788 lajků

3. června

Minersville, Pensylvánie

Bylo krátce před půlnocí a jejich starý pickup parkoval na mostě nad západním ramenem řeky Schuylkill. Její táta k němu mířil se skloněnou hlavou a bradou přitisknutou na prsa. Shana se táhla za ním, pomalu – pomaleji než on, a tak za ním zaostávala, i když šel volným tempem. Řeka zurčela a šuměla a od břehů se do bezměsíčné tmy nesl cvrkot několika cvrčků. Kroky tátových bot se rozléhaly po mostě.

Šli opačným směrem než náměsíčníci.

Zřetelně to vnímala – bylo to jako magnetická síla, snažící se ji odvléct zpátky k sestře a ostatním. K ostatním. Kristepane. Nebyla to jen Nessie a ta druhá žena, o níž už věděli, že se jmenuje Rosie. Blamire sice umřel (a Shana se záměrně snažila nemyslet na to, jak umřel), ale náměsíčnictví tím neskončilo. Náměsíčníků přibývalo – přidali se k nim čtyři další. Dva muži a dvě ženy. Shana o nich moc nevěděla, protože policisté je nepustili blíž, ale minimálně jeden z nich vypadal mladší, kluk v jejím věku nebo možná o něco starší. Dva vyšli ze svých domů. Jeden z restaurace. Poslední přišel po louce. Všichni se zařadili do stáda a srovnali krok s ostatními.

Do stáda. Přesně tak vypadali. Tupí jako dobytek, ale bez pastýře, který by je vedl.

„Tati,“ zaječela Shana. „Stůj.“

Otec se zastavil a otočil se. „Pojď, Shano. Je nejvyšší čas jít domů.“

Sebrala veškerou odvahu, kterou v sobě měla.

„Nikam nejdu.“

Chvíli stál a mlčel. „Přestaň šaškovat.“

„Nešaškuju.“

Rozběhl se k ní. „Teď na to není vhodná doba, Shano.“

„Je na to sakra vhodná doba.“

„Tvoje sestra je v dobrejch rukou. Musíme obstarat farmu. Mlíkárna se neobslouží sama. Podařilo se mi překecat Willa a Essii odnaproti, aby nám dneska nakrmili krávy, ale nemůžou tam chodit každej den a já jim to nemůžu pořádně zaplatit. Musíme jít domů.“ Zaváhal. „Nessie bude v pořádku. Mají tam policajty, zavolali doktory–“

„Zůstanu u ní.“

„Shano, prosím tě, na tyhle koniny už je fakt pozdě.“

„Zůstanu.“

Natáhl se a chytil ji za zápěstí, ale Shana se mu vytrhla.

„Někdo ji musí chránit,“ odsekla. Mělo to znamenat: Nebudeš to ty, budu to já.

„Už jsem řek, Shano, že tam mají policajty – a na ty je spolehnutí.“

Smích, který se jí vydral z hrdla, byl trpkou výčitkou. „To si děláš prdel, ne? Pan Blamire je mrtvej kvůli tomu policajtovi. Vždyť ten chudák se prostě –“ A to už se odmlčela, protože musela přemáhat slzy a hlasitý, sípavý vzlyk. „Vždyť ten, ten, ten chudák se normálně rozprsknul jako přecpanej žaludek – jako v nějakým hororu. Co kdyby to udělali Nessii, no? Co kdyby se dneska ten uniformovanej kretén z posilovny rozhodnul zadržet místo mýho matikáře ji? Kdyby to udělal–“

„Přestaň, Shano–“

„Kdyby to udělal, byla by to ona v tom autě, všechna ta krev a všechny ty kosti.“ Jedno se jí z té hrůzy vracelo pokaždé, jakmile zavřela oči – když se to stalo, drobounký úlomek rudé kosti se zapíchl do zadního skla hlídkového vozu. A zůstal tam trčet. Kapala z něj červená. Patřil Blamireovi. Když Blamire… vybuchl.

„Ale nebyla to Nessie.“

Další slova už procedila skrz zaťaté zuby. Byla to zlobná slova, plná jedu vyhrazeného pro otce – vztek, který se jí zničehonic zmocnil, mu nejspíš křivdil, určitě nebyl na místě a Shana to v hloubi duše věděla, ale na tom nezáleželo. Měla ho v sobě a dala mu volný průchod.

„Pořád jenom práce, práce a zase práce. Co odešla máma, myslíš jenom na práci, jako bys nás ani neviděl. Myslíš si, že bychom prostě měly dřít od rána do večera jako ty – Proboha, možná právě proto tě máma opustila. Napadlo tě to někdy? Třeba nestála o budoucnost s nějakým… zasraným sejrařem a jeho vidláckejma dcerama!“ To už křičela. Musela křičet, protože to pomáhalo proti pláči. „A ty mě nepotřebuješ, protože bys mě měl rád, ale potřebuješ mě, protože… se starám o domácnost, když ty nemáš čas. Jako když chystám pro Nessii oběd do školy, jako když dohlížím na to, aby brala ty blbý léky proti alergiím, jako když…“

Ale už to nedořekla.

Otci to vyrazilo dech. I ve tmě bylo vidět, jak třeští oči, ale ne na ni, někam do prázdna za mostem.

„Chováš se takhle, protože se mě snažíš zbavit,“ pronesl. „To chápu. Chceš mě ranit nebo naštvat, abych se prostě sebral a odešel.“

„Já… já ti nevím, tati.“

„Vtip je v tom, že máš možná pravdu. Možná právě proto tvoje máma odešla, já nevím. Neřekla mi, proč to udělala. Těch pár tejdnů těsně předtím mi přišla trochu zvláštní, ale… nic neřekla. Říkal jsem si, že má prostě jenom špatnou náladu, časem ji to přejde a život půjde dál.“ Zvedl ruce k obličeji a unaveně si přejel dlaněmi po tvářích. „Byla to pro mě rána, když odešla. Pro vás dvě taky. A Nessie teď… jde pryč. Ne že by chtěla, ale…“

„Není to přece máma, tati–“

„Ale nesmíš mě opustit i ty. Neopouštěj mě, Shano. Prosím.“

„Nemůžu přece opustit Nessii, tati. Je v tom sama.“

Vzdychl. „Já vím.“

„A ty nemůžeš jít, protože musíš řídit farmu…“

„Shano–“

„Ale já jo. Můžu jít s ní.“ Ať už jde kamkoli.

„Nic s tím nesvedeš.“

„Můžu bejt u ní, až ji to přejde. Můžu jim zabránit, když… když ji budou chtít nacpat do policejního auta. Kdo ji bude bránit? Vždyť ani nevíme, co se děje.“

Vzápětí spatřila světlomety. Kolem projela dvě auta – jeden hlídkový vůz a jedno SUV. Žádné houkačky ani blikající světla a nevypadali, že by měli naspěch. Ale Shaně se z toho stejně sevřel žaludek. Marním čas. Co když se přihodilo něco dalšího? Co když jde o Nessii?

„Nessie je výjimečná, tati.“

„Obě jste výjimečný.“

Zase ten břitký, neveselý smích.

„Nech toho.“

„Beruško,“ namítl a vzal ji za ruku. „Myslím to vážně.“

„Pro tebe jsem výjimečná, protože jsem tvoje dcera, ale… většina mejch spolužáků půjde napřesrok na vejšku. Já ne.“

„Vím a–“

„Pamatuješ, cos mi řekl, když jsem ti to pověděla?“

„Řekl jsem dobrá, řekl jsem, že respektuju tvoji volbu a–“

„No právě. Řekls dobrá. Jako že no tak jo, proč ne. Nehádal ses se mnou kvůli tomu, ani jsi to nezkusil. Neměls námitky jako teď.“

„Shano…“

„A co kdyby ti to samý řekla Nessie? Co kdyby ti řekla, že nepůjde na vysokou? No?“ Táta neodpověděl. Jen tam stál, mlčky a provinile, protože oba znali odpověď. „Zuřil bys. Určitě bys za ni poslal i tu podělanou přihlášku, protože jednou bude dělat to, co bude chtít, a to znamená poslat ji na vejšku. Jenže já nic nemám. Nemám žádný plány, nic… pořádnýho neumím.“

„Děláš krásný fotky.“

„Jak říkám, nic pořádnýho neumím. Spolíháš na to, že budu pracovat v mlíkárně. Vypomáhat ti. Po zbytek života nebo dokud mě nevyvdáš.“

„Tak to není, Shano. Můžeš pracovat, kde budeš chtít, ale vím, že vysoká není pro každýho – sakra, vždyť ani já nemám úplný vysokoškolský vzdělání, jenom dva roky zemědělky. To neznamená, že nejsi výjimečná. Neznamená to, že si nemůžeš dělat, co chceš.“

„Za měsíc mi bude osmnáct. A to, co chci dělat, je jít za ní. Nemůžeš mi v tom nijak zabránit. To mi radši pomoz.“

Bylo to jako dívat se, jak z horní police něco padá a ty tomu už nestihneš zabránit – spadne to na zem a nejspíš se to rozletí na kusy. Její otec padl na kolena. Natáhl se k ní a sevřel její ruce do svých. Plakal. Plakal, jako by se v něm něco prolomilo a teď se to řinulo ven.

Plakal jako Nessie tehdy na autobusové zastávce v Grangerské ulici.

Shana nikdy neviděla tátu plakat, ne takhle. Když jim pošlo nějaké zvíře, kráva nebo koza nebo jedno z koťat nalezených ve stodole, oči se mu zamžily náznakem slz, ale Shana ani jednou neviděla, že by přetekly. Neplakal, ani když je opustila máma. Teď jím ale zmítaly škubavé, třaslavé vzlyky.

Shana si kvůli tomu připadala jako mrcha, protože tam jenom stála a on plakal tak usilovně, že všechny její slzy se rázem vypařily. Mrzelo ji, že táta pláče. Přesněji řečeno ji mrzelo, že to v ní probouzí lítost a štve ji to. Jako by ho ani nechtěla vidět takhle. Chtěla, aby byl prostě pořád silný a nic ho nerozhodilo.

Tím pádem byla ještě horší než on. To jí bylo jasné.

„Už musím jít, tati.“

„Nemůžeš za nimi chodit pořád.“

„Možná ne. Kdoví. Uvidíme. Ale… potřebuju pár věcí, kdybys byl tak hodnej a dojel mi pro ně.“

Vstal a přikývl. Otřel si tváře hřbety rukou. „Řekni mi, co potřebuješ, a já ti to přivezu.“

Řekla mu to. Odjel. Shana se vydala tmou za náměsíčníky. Cestou poslouchala cvrčky a vítr. Někde nahoře burácel vrtulník, jak se rotory prořezávaly vzduchem.

Nakonec ji opět zalila záře světlometů. Byl to táta v pickupu a přivezl jí věci, o které ho požádala – její iPhone, něco k jídlu, nějaké peníze, pár láhví vody a čisté oblečení. To všechno ve starém odřeném modrém batůžku, co nosila do školy a teď k němu byl navíc úhledně připnutý spací pytel. Pak ho požádala ještě o něco.

Potřebovala dovézt blíž k Nessii.

Vyhověl jí.

7
POVINNOSTI

Za touhle sviňárnou bude al-Káida nebo ISIS

To je normální útok

odpověď uživatele @freedomfries11 uživateli @steviemifflin

3. června

Ředitelství federálního ústavu pro potlačování a prevenci nemocí v Atlantě

Seděli v Sadiině kanceláři a znovu si pouštěli nahrávku.

Benji ji pak zastavil ve chvíli, kdy strážník začínal táhnout muže k autu – kamera v mobilu se tady zastavila a zaostřila na výkladní skříň s nápisem: SÍŇ STAROŽITNOSTÍ – MAKER‘S BELL

„Ať je to cokoli, už se to rozjíždí,“ poznamenal Benji.

„Černá labuť to věděla.“

„Něco určitě věděla. Ale co je tohle…“ Vlastní slova mu v ústech zhořkla. Nešlo mu to na rozum. „Nemám ponětí.“

„Dal byste si čaj?“

„Dal bych si něco mnohem tvrdšího než čaj.“

„Á.“ Sadie vyskočila a došla ke svému místu na protějším konci stolu. Vytáhla zásuvku a vrátila se se dvěma minilahvičkami tequily blanco značky Don Julio. „Bohužel nemám limetku ani sůl ani nic jiného.“

„Lahvičky tequily? Vy tam máte celý minibar?“

Přikývla. „Mám. Chcete něco jiného? Vždycky, když mě firma pošle na služební cestu, štípnu je z hotelového pokoje jako zlodějka, co krade jablka z královského sadu. Mám tady gin, vodku, brandy – ale žádnou whisku.“ Ztišila hlas, jako by je někdo mohl odposlouchávat. „Tu už jsem všechnu vypila.“

„Taky míváte náročné dny, co?“

„Samozřejmě. Tohle je vládní úřad.“

„Musíme to oznámit Lorettě.“

„Teď?“

„Určitě tady ještě bude. Málokdy chodí domů dřív.“ Loretta Shustacková se tady vždycky zabydlela jako liška v noře, když bylo zapotřebí něco udělat – a tady bylo pořád zapotřebí něco udělat. „Nebude ráda, že mě vidí. Ale tohle… to si neumím nijak vysvětlit. Musí o tom vědět.“

„V tom případě hurá do země Oz, co říkáte?“

Byla sice nevysoká, ale ve vytrvalosti a neochvějnosti se mohla měřit s kýmkoli. Nehybná překážka si získala svou přezdívku díky paličatě nekompromisní morálce a skutečnosti, že měla červený pásek v džudu. Původně přišla z epidemiologické informační služby, stejně jako Benji, a pak působila na oddělení pro vznikající infekce, kde se zaměřovala hlavně na prevenci a léčbu nově vznikajících nakažlivých nemocí. Jako náměstkyně ředitelky se podílela na chodu ústavu mnohem aktivněji než stávající ředitelka Sarah Monroeová.

Vešli se Sadií do její kanceláře. Náměstkyně ředitelky zrovna secvakávala nějaké formuláře – a když ho uviděla ve dveřích, sevřela sešívačku pevněji.

„Paní náměstkyně,“ oslovil ji. „Loretto. Dobrý den.“

„Doktore Rayi.“ Střetla se s ním pohledem a neuhnula. Ani nepustila sešívačku. Klouby prstů jí zbělely. „To je mi překvapení.“

Ona mě tou sešívačkou zabije, proletělo mu hlavou.

„To asi ano. Znáte–“

„Sadii Emeku,“ přerušila ho Loretta. „Samozřejmě.“

„Asi si říkáte–“ vykoktal.

„Jde o Maker‘s Bell?“ zeptala se Loretta.

Sadie a Benji se po sobě podívali.

„No… ano.“

„Jsme si vědomi situace a vyšetřování pokračuje.“

Děkuji vám, máme to pod kontrolou, můžete jít, zaznělo v jejím hlase se zřetelností kostelního zvonu.

Benji úsečně přikývl, obrátil se k odchodu–

A pak se otočil na patě. „Chtěl bych tam jet. Podílet se na vyšetřování.“ Ať už se tam dělo cokoli, nemuselo to být nic důležitého, nemusela to být vůbec žádná nemoc – proboha, hlavně ať to není žádná nemoc – ale nedokázal to vytěsnit, jako když vás svědí někde, kde se nemůžete podrbat. „Určitě bych mohl být velkým přínosem pro epidemiologickou informační službu–“

„Sadie,“ pronesla Loretta hlasem pevným jako její stisk na sešívačce. „Omluvila byste nás na chvíli?“

Sadie přikývla. „Samozřejmě.“

Při odchodu se ho skoro neznatelně dotkla – lehké přejetí rukou po rameni. Poskytlo mu to náhlou a překvapivou útěchu.

Jakmile Sadie odešla, Loretta se do toho obula naplno.

„Už nepracuješ pro EIS. Ani pro ústav. Byls propuštěn z důvodů, které jsou ti předpokládám stále dobře známy.“ Loretta se předklonila a pokračovala už vlídnějším tónem. Odložila sešívačku na stoh papírů a viditelně se snažila zachovat klid. „Chápu tvůj zájem, Benji. Opravdu. Obdivuji tvou zvědavost a výdrž a cením si toho, co tě dnes přivedlo do mé kanceláře. Ale ráda bych ti vysvětlila, že po Longacre bys zkompromitoval bezúhonnost každého vyšetřování. Po těch soudních procesech, médiích a nekonečných schůzích, na kterých se řešilo, kdo je za co zodpovědný… Nemůžu si to dovolit. Mám tě ráda. Byls jeden z našich nejlepších lidí a nepochybuji, že bys tomu případu věnoval veškerou svoji duševní kapacitu. Ale já ti nedůvěřuju.“

Bylo to jako schytat ránu do břicha. Připadal si jako panenka, kterou někdo rozpáral nůžkami a vytáhl z ní vycpávku. Ztráta důvěry u někoho tak důvěryhodného…

Ale chápal to. A tak se přinutil ke strojenému úsměvu a odpověděl: „Samozřejmě, Loretto. Můžu se zeptat, koho tam máte?“

„Za PZT je tam Robbie Taylor a za EIS vede vyšetřování Martin.“

Přikývl. PZT a EIS fungovaly nejlépe, když operovaly ruku v ruce. PZT byl protiepidemický zásahový tým. To znamenalo, že Robbie a jeho parta jsou v terénu. Měli za úkol potlačit nemoc, zabránit jejímu dalšímu šíření a v ideálním případě ji zlikvidovat. Benji ale pracoval pro EIS, epidemiologickou informační službu. Vedl tým – nebo aspoň kdysi dávno ho vedl – vyšetřovatelů nemocí, pátrajících nejen po nemocích, ale i po nových přenašečích patogenů: zoonotických přenosech, neprobádané plísňové aktivitě, nových bakteriích, nových virech, prionových chorobách a podobně.

Martin Vargas byl jedním z jeho chráněnců a Robbie byl jeho starý kamarád.

Byli to dobří lidé. Benji to bral jako známku toho, že situace je opravdu pod kontrolou. Obejdou se bez něj.

To ho drtilo ze všeho nejvíc.

Poděkoval Lorettě za její čas. Omluvil se za vyrušení. A s těmi slovy odešel z její kanceláře.

Venku už se začínalo smrákat. Ze severu vanul mírný větřík a konečně se ochlazovalo. Světla velkoměsta se rozsvěcovala na pozadí oblohy v černomodrém odstínu modřiny.

Sadie stála vedle něj. „Omlouvám se,“ pronesla. „Vždyť víte. Za to, že jsem vás do tohohle všeho zatáhla. Do tady toho všeho.“ Ukázala k budově CDC a udělala grimasu.

„No jo. Ano. Nápodobně.“ Promnul si oči dlaněmi. „Děkuju. Musím to prostě hodit za hlavu. Už to není moje práce. To, co se děje v Maker‘s Bell, už není… moje starost.“

„A přesto to chcete zjistit.“

Zasmál se, ale znělo to zatrpkle. „Samozřejmě, že chci! Je to k zbláznění. Nevím, jestli je to pocitem, že bych jim opravdu mohl pomoct nebo… jen tím, že jsem promeškal svou šanci.“ Zklamaně zamručel – hrdelní zvuk, jako když zaskučí utahané zvíře. „Už mě zmáhá únava.“

„Jak jste na tom se spaním v letadle?“

„Bohužel nic moc–“

Sklopil zrak a uviděl, že mu něčím mává před očima. Dvěma kusy papíru. Letenkami.

Z ATL do ABE.

Z Atlanty na letiště Allentown-Bethlehem v Pensylvánii.

„Co jste to udělala, Sadie?“

„Tímto vás křtím na zaměstnance firmy Benex-Voyager. Vymyslíme si pracovní zařazení, když už jsme u toho, hmm, tak počkat – betatester strojové inteligence a neuronových sítí, hmm, třetí úrovně. Ne! Čtvrté úrovně, to zní lépe, ale ne tak egocentricky jako pátá úroveň. Ještě že jste si nevybalil zavazadla, protože nám to letí za…“ Přitáhla si lístky k očím a zadívala se do nich. „Tři hodiny. Tak to bychom sebou měli hodit.“

Přimhouřil oči. „Kdy jste je koupila? A vytiskla?“

„Já ne. To Černá labuť. Hodinu předtím, než jsem dorazila k vám domů.“

„A Černá labuť věděla, že s vámi poletím?“

Ušklíbla se. „Co na to mám říct? Ve své práci jsem dobrá. Navrhla jsem velmi účinný predikční mechanismus.“ Zavěsila se do něj. „A teď bychom sebou vážně měli hodit, nemyslíte? Čeká na nás záhada městečka Maker‘s Bell.“

8
ROZEDNÍVÁ SE

Mrkněte na těch 11 zombíků na týhle fotce – čtyři z nich jsou známý agenti nastrčený Antifou. Tohle není žádnej cizí útok ani nějaká epidemie. Tohle je levičáckej komplot v praxi. Buďte ve střehu a pošlete to dál.

Dvě slova: lživý. Zpravodajství.

uživatel KobraKommandr v diskusním fóru

r/conspiracy odpovídá na otázku

„Co nejbizarnějšího jste viděli, když u toho nikdo nebyl?“

4. června

Pine Grove, Pensylvánie

„Hele, tak co se tady sakra děje?“ chtěl vědět Zig.

„Já ti nevím,“ odpověděla Shana a zabubnovala prsty na zasviněnou přístrojovku jeho maličké hondy Civic.

Zavolala mu, protože to byl kámoš, probudila ho z tvrdého spánku a dožadovala se jeho společnosti. Řekla mu, co se stalo. Taky mu řekla, že to může být nadlouho poslední příležitost, kdy se ještě můžou vidět, těžko říct.

Zig po té příležitosti skočil.

Protože se mu líbila.

Jako že moc.

Určitě ji chtěl přefiknout.

Možná ji dokonce i miloval, ble.

Nevěděl, že to Shana ví, ale jí to bylo jasné, a jak. Bylo to na něm vidět. Civěl na ni s otevřenou pusou a udělal všechno, o co ho požádala (možná toho taky občas využila, no dobře, sorry vesmíre, to je pořád něco). Psali si soukromé zprávy na Twitteru, esemeskovali si a posílali si vtipné fotky. Vždycky byl po ruce, když si potřebovala na něco nebo na někoho postěžovat. Byl její nejlepší kamarád. No tak ji miloval, možná. Ona ho nemilovala.

Nikdy o tom nemluvili.

Zig se hrbil nad volantem – měl dlouhé, vyzáblé ruce jako nějaký hrbatý Slenderman, výrazný nos jako Adrien Brody a bradu jako Zelený Goblin. Jednoho dne do toho všeho asi doroste a bude vysoký, tajemný a pohledný, ale teď zrovna to byl shluk jednotlivých dílů nakupených bez ladu a skladu.

Podal jí e-joint – vaporizér přezdívaný Hůlka.

„Chceš si zakouzlit?“ zeptal se.

Poprosila ho, ať vezme gandžu, a on jí vyhověl, ale když ji teď měla před sebou, už si nebyla tak jistá.

„Bude lepší, když budu mít čistou hlavu.“

„Fakt, jo? Já myslel, že chceš pravej opak.“

„Já ti nevím. Vydrž minutku.“ Auto parkovalo na krajnici staré silnice č. 443. Za nimi stály na stráži borovice jako bajonety mrtvých vojáků, trčící z mechem porostlé hlíny v místě jejich posledního odpočinku. Kapota vozu byla obrácená k momentálně prázdné silnici. Náměsíčníci sem ještě nedošli. Šli ale tímhle směrem – pokud nezmění kurz, dorazí za deset minut nebo čtvrt hodiny. Nejdřív ovšem přijede policie. Jedno hlídkové auto jelo před hloučkem a druhé za ním. Zauvažovala, kolik lidí teď asi bude mezi náměsíčníky. Včera, když pan učitel Blamire… odešel z tohoto světa, zůstali jen dva. Do půlnoci se k nim ale přidalo dalších šest. Ráno další tři.

Možná od té doby nějací přibyli. Neprobíhalo to zrovna předvídatelně. Ale vypadalo to, že zhruba po dvou hodinách se vždycky objeví někdo další. Pořád s tím nepřítomným pohledem. S tím vyrovnaným, ale spěšným krokem.

Shana se předklonila a začala si masírovat lýtka přes látku džín. Byla unavená po celonočním pochodu. „Máš pro mě snídani?“ zeptala se Ziga.

„A jo.“ Zřejmě byl duchem kdovíkde. Sáhl dozadu a podal jí igelitku ze samoobsluhy.

Shana z ní vylovila tři věci – obložený bagel s vajíčkem a sýrem, mastný bramborák zvíci šindele a limonádu Dr Pepper bez cukru.

Všechno to lačně zhltla.

„Díky,“ pronesla s plnou pusou bagelu.

„Jasně.“ Pozoroval ji, jak jí. „S tou Nessií je mi to líto.“

„Nechci o tom mluvit.“

„Dobře.“

Když dojedla, objevila na dně igelitky umolousaný ubrousek a otřela si jím umaštěné prsty.

„Máš pro mě i to druhý?“ zeptala se.

„No…“

„Zigu. Máš nebo ne?“

„Já ti nevím, Shano.“

„Nevíš, jestli to pro mě máš?“

„Nepřijde mi to jako dobrej nápad.“

Naježila se. „Potřebuju to.“

„Hele, Shano, já taky nevím, o co tady jde, ale ty už jsi toho pro vaši rodinu udělala až až. Muselas dělat mámu, když vás vaše mamka opustila. Třeba bys to prostě měla nechat bejt. Ať to vyřešej fízlové.“

„Nechci, aby to řešili fízlové.“

Sklopil oči. „Hele, jestli na to táta přijde, tak mě normálně zabije. Normálně mi nakope prdel tak, že budu cejtit hovna na jazyku ještě několik tejdnů.“

„Tak tys to nepřines.“

Vzdychl.

„Mám to tady.“

„Tak to jo. Super.“ Udělala netrpělivý posunek, jako když se z trávy vznesou můry vyrušené dusotem nohou. „Dělej, než přijedou fízlové.“

Zig sáhl za sebe. Zvedl ze zadního sedadla další balíček. Tentokrát to byl hnědý papírový sáček. Když jí ho podával, cinkalo v něm jako v otřískané zvonkohře. Shana ho otevřela.

Revolver měl krátkou hlaveň připomínající prasečí rypák. O černěnou ocel zazvonilo šest nábojů. Shana důkladně srolovala vršek sáčku a zastrčila si ho do batohu. „Dík.“

„Dávej si bacha.“

„Nepoužiju to. Já jen kdyby náhodou.“

„Kdyby náhodou co?“

„No… já nevím.“ Kdyby náhodou chtěli udělat mojí sestře to, co udělali panu učiteli Blamireovi. „Blamire je mrtvej, abys věděl.“

„Já vím.“

„Co se říká ve zprávách?“

„Zatím nic moc. Jen něco o nějaký nehodě v Grangeru.“ Odmlčel se. „Ale sociální sítě po tom fakt jako že jedou. Viděl jsem na Twitteru pěknej humus…“

S tím si teď nemohla dělat těžkou hlavu. Lidi to nepochopí. Protože nic z toho nedávalo žádný smysl. Jí ani nikomu jinému. Brzy jim někdo přijde pomoct. Někdo, kdo to bude chápat.

Zatím v tom ale byla sama.

Jako na povel zahlédla opodál blikající světla policejního SUV. Vůz se pomalu sunul po silnici. Věděla, že hned za ním jdou spáči.

„Pustí tě blíž?“ zeptal se Zig.

„Blíž jako až k Nessii? Ne. Většinou jdu za nima.“

„A jak budeš jako spát a chodit na záchod?“

„Nevím. Mám spacák. Mám nějaký peníze.“

„Ale oni půjdou pořád dál, zatímco budeš spát. Jak je doběhneš?“

Zalomcoval jí náhlý vztek. „Nevím, chápeš? Nemůžou přece jít věčně. Budou muset… zastavit se nebo se zhroutit vyčerpáním.“ Zig otevřel pusu, aby jí položil další otázku – byl to jeden z jeho otravnějších zvyků, pokládat jednu otázku za druhou, jako kdyby jí předčítal kvíz v časopise – ale předběhla ho. „Mám tam ségru. Chápeš? Musím to udělat. Neřekla bych, že to bude trvat dlouho. Brzy to přece musí nějak skončit.“ Poslední větu pronesla se skoro nulovou jistotou. Ta předpověď byla jen vyjádřením naděje a Shana moc dobře věděla, že naděje má plus minus nulovou oporu v realitě.

„A co když ne?“

„Tak půjdu za nima, dokud mi neupadnou nohy.“

9
ZÁDRHEL

Prezidentka Huntová zveřejnila prohlášení, že si je, cituji, „vědoma situace v Maker‘s Bell ve státě Pensylvánie a pozorně sleduje vývoj událostí“. Nepůsobí to zrovna moc důvěryhodně, že jo, lidi? Ta moc dobře ví, o co jde, to mi věřte. Třeba je to útok Severní Koreje. Třeba je to něco domácího – všichni víme, že CDC i FEMA2 jsou známí záškodníci, no ne? Pravda nakonec vyjde najevo, když o to budeme stát. A proto vám připomínám – v listopadu můžeme Huntovou vypakovat, když budeme všichni hlasovat pro Eda Creela.

Hiram Golden, podcast Zlatá hodinka

4. června

Pine Grove, Pensylvánie

Pine Grove nevypadalo nijak extra – obyčejný shluk starých domků, zbankrotovaných podniků a kempů s obytnými přívěsy. Všude se tyčily borovice jako vysoké, zasmušilé hlídky. Bylo chladné ráno a ve vzduchu bylo cítit vlhko.

Stáli před místním bistrem – malou citronově žlutou budovou lemovanou pásem černobíle kostkovaných kachlíčků.

Sadie si třela ruce. „Váš kamarád má zpoždění.“

„To obvykle mívá,“ opáčil Benji a zívl. „Je skvělý v tom, co dělá, ale… už ne tak skvělý v ostatních stránkách života. Něco za něco.“

Robbie Taylor nepatřil k lidem, kteří na sebe kdovíjak dbají. Benji ale zároveň musel přiznat, že ani on sám prakticky nezamhouřil oka už nějakých… kolik to teď dělá? Čtyřiadvacet hodin? Podařilo se mu párkrát zabrat ve vypůjčeném autě a hodinu si zdříml v motelu. Pořád se ale cítil jako člověk stojící na špičkách na kraji útesu. Tady nemám co pohledávat.

Tam – blížilo se k nim nějaké auto. Zpod kol odletovaly kamínky. Bílý dodge Crossover.

Přisvištěl k nim a prudce zabrzdil přímo u Benjiho.

Vystoupil z něj Robbie Taylor, a vypadal přesně tak, jak si ho Benji pamatoval. Budil líný, uvolněný dojem, kudrnaté vlasy měl stažené gumičkou a licousy jako dva chlupaté plátky vepřového. Byl přímo neskonale, bezmezně uválený. Jako by se na sklonku každého dne zmačkal do kuličky a odhodil na podlahu.

Oba muži si potřásli rukama a objali se.

„Můj nevlastní brácha,“ prohlásil Robbie a odtáhl se s povytaženým obočím. „Počkat, není to rasistický?“

„Co?“

„Říkat o tobě, že jsi můj brácha. To je rasistický, ne?“

„Myslím, že správně se tomu říká kulturní přivlastňování, ale neboj, napíšu ti oficiální černošskou omluvenku.“

„To je něco jako propustka z vězení v Monopolu?“

„Vidíš, teď jsi rasista.“

„Hele, tak počkat, já to tak nemyslel.“ Robbie zvedl poraženecky obě ruce. Otočil se k Sadii a pronesl s napřaženou rukou: „Sadie Emeka, že jo? Asi nás ještě nepředstavili, ale – Robbie Taylor, vedoucí PZT.“

Potřásla mu rukou. „Těší mě. Díky, že tady strpíte naši přítomnost. A,“ ztišila hlas skoro do šepotu, „že o tom neřeknete Lorettě.“

„Jo, až ta se o tom dozví, tak se mnou vytře podlahu jako s hadrem,“ opáčil Robbie, „ale seru na to. Rád vás vidím.“

Benji se zasmál. Seznámili se v CDC. Začínali ve stejném roce a nakonec se rozešli různými cestami – cestami, které se pak spojily pod záštitou ZOONOV, národního střediska pro zoonotické a nově vznikající nákazy. A proto už jen pohled na Robbieho – spolu se zjištěním, že k němu ten člověk zřejmě necítí nenávist – pomohl zmírnit napětí. Trochu.

„Jsem rád, že na to Loretta nasadila tebe,“ poznamenal Benji. „Čekal bych, že budeš mít plné ruce práce někde na druhém konci zeměkoule.“

„Taky že jo. Tentokrát v Kokotově.“ Liberijská Kakata. „Ebola. Světová zdravotnická organizace chtěla, ať to prověříme.“

„Falešný poplach?“ Benji si nepamatoval, že by o tom bylo něco ve zprávách.

„Zaplaťpánbůh za něj. Na ebolový frontě klid, kamaráde. A s tím novým očkováním, co se teď zavádí, jí to možná konečně natřeme. Stejská se ti?“

„Po čem?“

„Po všem. Po tomhle životě. Práci. Bejt furt ve sračkách.“

„Nikdy jsem nebyl jako ty.“

„Jak to myslíš?“

„Nepracoval jsem v postižených oblastech. Nikdy jsem pořádně nebyl ve sračkách.“

„Nech si toho. Vždyť ty jsi byl doslova po uši ve sračkách.“

Benji se zasmál. Na tom, co říkal Robbie, něco bylo. Kolikrát se musel plazit jeskynní šachtou kluzkou netopýřím trusem nebo se brodit prasečími hovny, kuřinci, opičími bobky i lidskými hovny?

„Dobře, ale nikdo po mně nestřílel.“

„To ne.“ Robbie se podíval na hodinky. „Tak jo, schůze začíná za hodinu. Teď půjdeme dovnitř, napumpujem si kafe bez mlíka přímo do srdce a shrneme si situaci.“

Interiér bistra tvořila kýčovitá kombinace leštěného chromu a dřevěného obložení. Červená koženka v boxech byla rozpraskaná a vyspravená kousky izolepy. Seděli u velkého stolu schopného pojmout všechny účastníky nadcházející schůze a každý měl před sebou šálek kávy.

Benji ji potřeboval.

Robbie před ně hodil zprávu. Jen několik listů papíru, secvaknutých sešívačkou a hajdalácky zasunutých do desek. Tenká složka znamenala, že CDC nemá žádné nebo skoro žádné ponětí o tom, co se tady děje.

Společně si pak zrekapitulovali podrobnosti.

Benji musel v jednu chvíli Robbieho zastavit a zeptat se: „Počkej, tak záchranářka nebyla schopná podat sedativum?“

„Tvrdila, že nešlo prorazit jehlou pokožku.“

Příznak. Ale čeho?

„Třeba jde o sklerodermii.“

Autoimunitní onemocnění nazývané sklerodermie zpevňuje pokožku – a nevyhnutelně také vnitřnosti – a bez léčby může způsobit životu nebezpečné potíže.

„É, možná, ale bez viditelných příznaků. Žádné vápenatění, žádná sklerodaktylie ani kapilární dilatace v pokožce.“

„Třeba to ta záchranářka prostě… zvorala?“ ozvala se Sadie.

„Jo,“ přikývl Robbie. „Taky myslím. Není to tady žádný rušný velkoměsto. Nikdy nevíte, na co narazíte.“

Benji se naklonil přes šálek s kávou a pronesl, potichu – poblíž sice neseděl nikdo z těch, kdo si do bistra zašli na snídani, ale nechtěl zbytečně rozpoutat paniku: „Co se tady děje, Robbie? To hlášení… začalo to jedním člověkem, ten vyrazí do terénu, ostatní to chytí taky a přidají se k němu? Jestli je to nakažlivé, tak jsme ještě nic takového neviděli.“

„Já nevím, Benji, to bejvala tvoje práce. Já to mám jenom za úkol zastavit. Je na tobě, teda promiň, na EIS zjistit, o co tady kurva jde. Říkali jste, že to ta… Černá labuť předpověděla?“

„Přesně tak,“ přisvědčila Sadie.

„A to znamená,“ dodal Benji, „že to musela podle něčeho poznat. Podle nějaké stopy, která nám uniká.“ Štvalo ho to čím dál víc. Odtáhl se a založil si ruce na hrudi. Pořád na to musel myslet. „Nemůže to být infekční. Příznaky – náměsíčnictví, prudké záchvaty – neodpovídají žádné nakažlivé nemoci. A proč by to infikovalo jen jednoho člověka ze všech, kdo s nimi přijdou do styku? Spánkové poruchy, pokud je to nějaká z nich, nezpůsobuje žádná infekce. Náměsíčnictvím se nemůžeš nakazit.“

„Náměsíčníci taky obvykle nevybuchují jako Vesuv, když jim bráníš v chůzi, Benji.“

„No, to taky. Jenže! Náměsíčnictví může mít chemickou příčinu. Některé léky například způsobují somnambulismus nebo jiné poruchy spánku. Co kdyby všichni ti náměsíční řekněme pili z téhož vodního zdroje nebo jedli podobné potraviny – něco zamořeného antipsychotiky, farmaceutiky, nebo třeba nějakým novým pesticidem nebo herbicidem? Předpisy už se zmírňovaly tolikrát a do té míry, že nikdo neví, co mezi lidmi koluje.“

Robbie nesouhlasně zamlaskal. „Děláš svoji starou práci, Benji. Já myslel, žes jenom přijel potvrdit tu strojovou předpověď a pokračovat dál. Epidemiolog se nezapře, co?“

„Zvědavost v sobě nepřemůžeš.“ Benji nenápadně loupl okem po Sadii. „A můj popis práce… se ještě pořád upřesňuje. Ale slibuju, že nebudu překážet. Nepřijel jsem se nikam vtírat ani překazit vyšetřování nebo zpochybňovat dobrou pověst–“

„Hele, na tohle se vybodni. Jestli tě něco napadne, rád si to poslechnu. Tvůj názor nikdy nic nezkazil, aspoň pokud jde o mě.“ Robbie se zadíval do prázdna. „Protože upřímně řečeno si myslím, že EIS je dobrá, ale ne tak dobrá jako bejvala, když jsi tam pracoval ty. Vždycky jsi přišel s nějakým nápadem, s nějakým náhledem, kterej by nikoho jinýho nenapadl. Jako v Jemenu.“

„V Jemenu?“ vyzvídala Sadie.

„To nic nebylo,“ ohradil se Benji.

„Jo, jenom takový nic, co člověku přinese pochvalu od nejvyšších hlavounů ze CDC. Benji prokouknul koronavirus MERS.“

S koronavirem MERS, onemocněním dýchacích cest podobným těžkému akutnímu respiračnímu syndromu, se poprvé setkali před necelými deseti lety. Objevil se zničehonic v jemenském městě Atak. Měl čtyřicetiprocentní úmrtnost. Nebyla to nejhorší smrt – tenhle titul připadl ebole a dalším krvácivým horečkám, ale lapat po dechu, zatímco vám selhávají vnitřní orgány, taky nebyla žádná legrace. Robbie tam byl nasazený na zamezení epidemie, ale Benji se svým týmem se přidal k delegaci WHO, aby jí pomohl zjistit, odkud se to sakra šíří. Mělo se za to, že koronavirus těžkého akutního respiračního syndromu přenášejí netopýři, od těch se nakazily cibetky a od těch zase lidé v čínské provincii Kuang-tung v roce 2002. Benji na základě toho došel k závěru, že i MERS bude zoonotické povahy. Instinkt ho nezklamal. Virus se šířil z velbloudů.

Konkrétně z velbloudích chcanek.

Benji se to pokusil všechno vysvětlit, když viděl Sadiin udivený výraz, jenže to už se Robbie smál na celé kolo. Sípal a leskly se mu oči. Benji se taky zasmál, ale pak varovně zamával rukama.

„Hele hele, to není nic legračního–“

„Museli jsme jim říct, že nemají pít velbloudí chcanky, Benji.“

„Jo, ale nezapomínej, že to byla reálně podložená beduínská a jemenská lidová medicína. Výzkumníci v Džiddě zjistili, že velbloudí moč obsahuje PMF701 – a velbloudí mléko taky. Nanoboty tu látku izolovaly a objevily, že pomáhá léčit rakovinu i některé kožní nemoci.“

Ukázalo se, že právě touhle cestou se přenáší koronavirus MERS.

„Já se jim–“ Robbie se rozkašlal, ale pořád se smál. Otřel si oči. „Já se jim nesměju, že pijou moč – no dobře, tak trochu jo, protože umíte si to kurva představit? Krista boha, už jenom ta chuť. Ale ne, já mám na mysli ty, ty zatracený–“ A znovu se dal do smíchu, nezvladatelného řehotu, jako když se někdo snaží nesmát v kostele nebo na pohřbu. „Mám na mysli ty plakáty. Ty podělaný plakáty!“

Ty plakáty.

No jo, do prdele, ty plakáty.

WHO rozjela osvětovou kampaň a vylepila po celém Arabském poloostrově plakáty sdělující lidem, proč není dobré pít velbloudí chcanky. „Ty siluety kreslenejch velbloudů s těma – s těma čárkama chcanek, co tečou dolů do sklenice. Jako by říkaly: Omluvte mě na okamžik, jenom si postavím půllitr tadyhle pod velbloudího pinďoura a nechám si natočit jedno zrzavý s pěnou,“ vysvětloval sípavě Robbie. „Bože můj. To byl teda život.“

Benji s úsměvem přikývl.

„To byl život.“

Ale ten úsměv byl jen naoko. Plakáty byly vtipné, v tom měl Robbie pravdu. Jenže s kulturní praxí v různých částech světa je to složité – člověk chce být ohleduplný, chránit a uchovávat životní styly, ale když se z nich stanou přenašeči nově vznikajících nemocí, musíte se s tím nějak vypořádat.

Třeba maso divoce žijících zvířat v Africe. Pytláci a lovci zabíjejí primáty, slony i zakrslé hrochy Starého světa – a tři čtvrtiny nově vznikajících nemocí tvoří zoonózy. Nešikovný lovec nebo nevybíravý řezník může skončit pokrytý zvířecí krví, míšním mokem, slinami, hovny nebo spermatem a infekce přítomná v tkáních čas od času sebere biologickou kuráž nutnou k přenosu na člověka. Pak už můžete jen doufat, že ten člověk nenakazí další lidi.

A tak se snažíte všemi silami zabránit, aby k něčemu takovému vůbec docházelo.

Jenže co můžete dělat? Kultura je kultura a peníze jsou peníze. Styl života se těžko mění.

Benjimu se vybavilo, jak lovil s jedním Konžanem, ten zabil za den tolik makaků, že to vypadalo, jako by jich s sebou vláčel na zádech celou rozvětvenou rodinu. Ten lovec, Mateso, mu řekl: „Když se to hýbe, sníme to. To jsme se naučili za války. Dají se jíst červi, dají se jíst krysy, dá se jíst všechno, co se plazí v trávě nebo leze po stromech.“ Taky říkal, že opičí mršinu může prodat na trhu za sedm tisíc konžských franků – asi pět amerických dolarů.

Je to součást jejich kultury a lidé musejí něco jíst. A tak děláte, co můžete. Pomáháte šířit osvětu. Učíte lovce dodržovat hygienu. Pomáháte jim naučit se testovat krev úlovků. Snažíte se udržet je v dostatečné vzdálenosti od ohrožených druhů a některých primárních přenašečů, a pak doufáte, že zbytek systému stále platí – ekonomika se zlepšuje, zemědělské postupy se ujímají a za rok tady nebude vládnout nějaký nepříčetný diktátor nebo uzurpátor. Děláte, co můžete, a věříte, že se to zlepší. Někdy se to i zlepší. Mnohdy ne.

A mnohdy, dodal v duchu Benji, přežívají systémy zavedené proto, aby se nic neměnilo, i když je to zapotřebí.

Na okamžik zaletěl myšlenkami zpátky do Longacre.

Ta prasata.

Jejich boxy.

Boláky po celém těle…

Ne. To není produktivní myšlenková linie.

„Třeba na tom Jemenu něco je,“ pronesl nahlas. „Něco z tamější kultury, co by nám mohlo pomoct tady. Třeba je to nějaká zoonóza. Nejedí tady něco? Něco, co by neměli jíst? Nepatří ke zdejší kultuře… já nevím, třeba lov mývalů nebo vačic? Třeba nám uniká nějaký málo známý přenašeč.“

„No, na to se můžeš zeptat našich přátel osobně. Protože už jsou tady.“ Robbie ukázal palcem k oknu. Venku byla vidět kolona dvou aut přijíždějících na parkoviště před bistrem – první bylo bílé SUV, chevrolet Tahoe. Druhý byl černý sedan.

Z bílého SUV vyšel muž v šedivé uniformě státní policie – postarší běloch s pokožkou napnutou přes lebku a úzkým bílým knírkem, lemujícím ret jako slaná linka.

Ze sedanu vystoupila žena – vysoká, štíhlá, na podpatcích, se zrzavými vlasy tvořícími kvapnou navlhlou spleť.

Oba se vydali přes parkoviště sypané neuhrabaným štěrkem k bistru. Vešli dovnitř a žena se představila jako Harriet Frenchová z vládního úřadu pro styky s veřejností, vyslaná na pokyn guvernéra Randazza. Postarší pán byl Doug Pett, zástupce výkonného ředitele pensylvánské státní policie.

Zdvořilosti omezili na minimum a přešli rovnou k věci.

„Snažíme se prosadit karanténu a izolaci,“ oznámila zástupkyně vládního úřadu.

„Na základě čeho?“ zeptal se Benji a okamžitě si uvědomil, že překročil svou pravomoc. Ošil se.

„Na základě zákona o prevenci a kontrole nemocí z roku 1955, nově ratifikovaného v roce 2011 tehdejším guvernérem Lincolnem. Guvernéru Radazzovi jde v první řadě o maximální bezpečí občanů Pensylvánie–“

„Ale hovno,“ přerušil ji nezdvořile Robbie. „Omluvte moje vyjadřování, slečno Frenchová, ale Randazzovi jde samozřejmě v první řadě o politiku, ne o lidi–“

„Teď ho ale vážně omluvte, prosím,“ vmísil se do hovoru Benji a přinutil se k chabému úsměvu. Střelil po Robbiem pohledem a obrátil se zpátky k Harriet Frenchové. „Robbie se zřejmě snaží říct, Harriet, že tak úplně nechápe vaše zdůvodnění – dosud jsme nezjistili, s čím tady máme tu čest, a karanténa se pojí s právní povinností chápat, o co jde, ještě před uvalením–“

„Promiňte, kdo že jste?“ zeptala se Harriet. „Neřekl jste, že jste ze CDC.“

„Jsem od, ááá–“

„Je od firmy Benex-Voyager,“ skočila mu do řeči Sadie. „Jsme technologická firma, jejímž úkolem je předvídat tyto typy epidemií–“

„Epidemií? Tak tomu říkáme?“ Frenchová svraštila čelo. „Přijde mi, doktore Rayi, že překračujete hranice svého oboru. Věřte mi, když vám říkám, že naši právníci vykládají zákon správně. Pokud je u pacientů podezření na nakažlivou nemoc, jako je například tuberkulóza, můžeme je umístit do karantény–“

„Ne bez jejich souhlasu,“ namítl Robbie.

„Můžeme je umístit do karantény,“ obořila se na něj, „a v případě, že pacient odmítne svolit k testu na kteroukoli z těchto nemocí, lze karanténu vynutit–“

„Vždyť nemůžou udělit souhlas,“ zvýšil hlas Benji. „Chodí ve spánku–“

„Přesně tak. To nám dává právní důvod.“

„My se jenom snažíme na to vyzrát, chlapi,“ ozval se Doug Pett a upřel na ně zapadlá očka. „Není to snad to samý, co propagujete vy… doktorský typy? Preventivní léčba? Ebolu byste tady taky nenechali řádit. Vystartovali byste po ní jako červi po chcíplotině.“

„Tohle není ebola,“ podotkl Benji.

„Jo,“ dodal Robbie. „Víte, jak poznáme, že to není ebola? Protože tady nikdo nesere krev z očí. Viděl jsem to zblízka a je to mazec. Krvavý dásně, průjem, vyrážka po celým těle. Desátej den po nákaze je vnitřní krvácení tak rozsáhlý, že krev stříká ven všudyma. Tohle je něco jinýho.“

Pett se předklonil. „A přitom to zní jako to, co se přihodilo tomu učiteli, Blamireovi.“

„To ne – ne, to není to, co se mu stalo. Nevíme, co se mu stalo.“

„To v nás zrovna neprobouzí valnou důvěru,“ vyštěkla Frenchová.

Benji zvedl obě dlaně ve smířlivém gestu. „Jenže takhle se má správně praktikovat věda a medicína – nejlepší pro nás je, když si otevřeně připustíme svou nevědomost a pak se pokusíme vnést světlo informace a poznání do tmy nevědění.“

„To je tak poetický,“ poznamenal Robbie.

„A taky je to pravý opak toho, jak funguje politika,“ odsekla Frenchová. „Politika nesnáší velké otazníky. Voliči chtějí slyšet odpovědi na rovinu, bez vytáček.“

„Vidíš?“ optal se výsměšně Robbie. „Kampaň za znovuzvolení.“

„Zodpovídáme se obyvatelům tohoto státu.“

„A ti náměsíční jsou také obyvatelé tohoto státu,“ odpověděl Benji. Cítil, jak se ho zmocňuje zklamání. A vztek. Věděl, že by měl zavřít pusu, ale pořád ji otvíral a ven vycházela slova: „Potíže s jejich zadržením v regulérní karanténě jsou tytéž potíže, na které narazil strážník Kyle při pokusu zadržet Marka Blamirea.“

„Kyle byl jeden z mejch,“ zamračil se Pett. „U státní.“

„A já bych s ním rád mluvil, až bude moci,“ opáčil Benji. Tohle není tvoje práce, opakoval si v duchu, jako by to byla mantra. Tohle není tvoje práce.

„To nepůjde.“ Benji se na něj nechápavě zadíval a Pett dodal: „Kyle umřel před dvěma hodinama v nemocnici.“

Benji a Robbie se po sobě podívali. Benji zavrtěl hlavou. „To mě… moc mrzí. Nevěděl jsem to.“ Jeho klinicky uvažující mysl se okamžitě prodrala kolem veškerých pocitů smutku či obav s poznámkou: Takhle bude snazší podrobit ho testům na infekční agens. Potom však následoval náhlý pocit drtivého tlaku – bylo tady tolik práce a on k ní měl minimální, ne-li přímo nulové oprávnění.

To by bylo v pořádku, kdyby tady šlo o něco známého.

Jenže ať už to bylo cokoli, nic obdobného ho nenapadalo.

V epidemiologickém světě je vzácností narazit na něco opravdu nového – i projevy „nových“ nemocí jsou něčím, co se přiživuje na některém z existujících onemocnění nebo vzniklo jeho mutací. Chřipka je chřipka. Krvácivá horečka je krvácivá horečka. Nemají ponětí, co je tohle, kde to vzniklo a co to může napáchat. A tak tady se zdrcující jasností vyvstávalo pravé nebezpečí zbrusu nové pandemie – když budou otálet, může se ujmout iniciativy. Než přijdou na to, o co jde, může se přehnat populací. Když ale budou jednat příliš rychle, ukvapeně, bude to mít právní následky – nedisponují širokými, rozsáhlými pravomocemi, a z dobrého důvodu. Musí existovat rovnováha mezi uměřeným vyšetřováním a rychlou akcí, jinak by se ocitli buď v pandemii nebo by zavírali lidi do lágrů.

Aspoň jedna dobrá zpráva – tahle nemoc, pokud to vůbec nějaká nemoc byla, se zřejmě šíří pomalu, byť bez viditelné, snadno zjistitelné logistiky. Znovu ho napadlo, že by mohl přicházet v úvahu chemický původ. Nebo nějaký parazit.

Tuhle myšlenku si zatím nechá pro sebe – parazit. Hm. Něco na tom je. To, jak se cizopasníci zmocňují hostitelů a nutí je k jednání prospívajícímu parazitům víc než jim samým… to si zaslouží promyslet důkladněji…

Robbie mu zřejmě četl myšlenky, protože řekl: „Nevíme, co to způsobuje, a to je tím pádem hlavní priorita pro EIS. Priorita mýho týmu–“

„Mohli by za tím bejt teroristi,“ přerušil ho Pett.

„Cože?“

„Teroristi. To bychom neměli vyloučit. Mám kámoše na ministerstvu vnitřní bezpečnosti. Až se to domáknou–“

„Nejsou za tím – nejsou za tím žádní zasraní teroristi, při vší úctě.“

„Je srandovní, jak lidi vždycky řeknou při vší úctě hned po nějakým povážlivým projevu neúcty,“ procedil Pett.

„Nejsou za tím teroristi,“ opakoval Benji ve snaze zklidnit situaci.

Harriet Frenchová se zatím věnovala svému smartfonu a něco do něj vyťukávala. Mobil čas od času zavibroval. Na tváři jí naskákaly zděšené, znechucené vrásky.

„To doufám. Kdyby za tím byli, tak karanténa není řešení. Řešení je kulka pro každýho z těch náměsíčníků.“ Řekl to, jako by mluvil o zombících ve filmu. Řekl to, jako by to nebyli lidé, ale terče. Benji neměl na takové řeči žaludek.

„Ty zkurvysynu. Tohle jsou lidi,“ začal, ale Robbie mu skočil do řeči – najednou to byl Robbie, kdo zachovával klid. Zvláštní, ale nutná výměna rolí.

„Hele, hele, tak prr, poslouchejte, priorita mýho týmu, jak jsem řek, je zkrotit a potlačit tuhle věc v terénu, zatímco epidemiologická služba si bude hrát na detektivy. A proto navrhuju volnou, neohraničenou karanténu, ta se nebude tak moc lišit od toho, jak to funguje teď. Budeme udržovat nově příchozí v dostatečným odstupu. Budeme držet náměsíčníky pohromadě – a každej, kdo s nima přijde do styku, by měl přistoupit na izolaci v nemocnici. To znamená, že budu muset úzce spolupracovat s váma a vašima policistama, Pette. Zní to dobře? Dougu? Harriet? Co vy na to?“

Harriet odložila mobil a zvedla hlavu. Přimrazila Benjiho pohledem na místě.

„Vy. Já jsem si říkala, že mi to jméno zní povědomě. Longacre. Severní Karolína. Vy jste ten, kdo spískal celý ten hon na čarodějnice a kvůli čemu? Ničemu.“ V očích jí blýskaly plameny, když dodávala: „Měla jsem v té firmě podíl. Prodělala jsem. Hodně lidí na tom prodělalo.“

„Je mi líto,“ začal Benji–

Frenchová zničehonic vstala a Pett ji napodobil. Robbiemu řekla:

„Předám váš plán guvernérovi a přes něj to půjde na hygienický úřad. Pro začátek to stačí, ale varuji vás – pokud dojdeme k závěru, že je zapotřebí nucená stacionární izolace, přehlasujeme vás.“ Benji věděl, že to mohou udělat. Do pravomoci CDC spadaly jen případy, z nichž se staly federální problémy – a to obnášelo zapojení ministra zdravotnictví a sociálních služeb. Zatím na to ještě nedošlo, ale jestli do toho budou muset zatáhnout ministra Florese, udělají to, aby bylo všechno tak, jak má být. Benjimu řekla: „A pokud jde o vás – měl byste se stydět a já si na vás budu stěžovat. Budou tu s vámi jen samé problémy.“

S těmi slovy se otočili a odpochodovali.

„Tak to šlo dobře,“ prohodil Robbie.

Oba muži stáli před vchodem do bistra. Sadie byla ještě uvnitř a platila útratu.

„Neměl jsem sem jezdit,“ pronesl Benji. „Byla to chyba. Ale byl to podobný pocit… jako za starých časů, jako když se uvelebíš ve starém křesle. Až moc příjemný. Všechno jsem ohrozil, a to jsem teprve přijel. Longacre. Sakra.“

„Na rovinu? To, cos udělal v Longacre, byla pěkná pitomost. A byla to chyba. Ale přitom to chápu. Neměls pravdu, ale přitom… nnjo, svým způsobem jsi měl pravdu. Nezazlívám ti to. Někdo by moh – já ne. Ale nebudu se do tebe navážet za tenhle chybnej úsudek.“

„Nebyl to jenom chybný úsudek.“

Benji věděl, že to byl promyšlený krok. Hotové spiknutí. Úplně malé spiknutí, byl do něj zapojený jeden člověk a nikdo jiný. Ale to, co tehdy viděl v Longacre…

Ještě teď dokázal určit okamžik, kdy se to stalo. Stál tam, cítil zápach chcanek, hoven a nemoci, moči vsakující do sena pod svýma nohama a zvířat natěsnaných v boxech příliš malých pro jedno nebo dvě prasata, natož nynější tucet. Pak tam byly gestační klece, v nichž byly umístěné prasnice, a porodní kotce, kde matky krmily selata – než jim budou odebrána a nahnána do společného stání ke svým sourozencům. Nešlo jen o to, že se se zvířaty zacházelo špatně – Benjimu bylo jasné, že porážka zvířete se sice dá pojmout do určité míry humánně, ale zabití je pořád zabití a když se provádí ve snaze ukojit hlad obří masožravé civilizace, znamená to, že se z něj stane neúnavné, nikdy nekončící krveprolití. Mechanizované a bezduché. To bylo samo o sobě dost špatné.

Potenciál pro vznik a šíření nemocí byl ještě horší.

Prasata byla už tehdy překrmená potravou obohacenou antibiotiky, a přesto trpěla boláky a hnisavými vředy.

Už tehdy existovaly silné příčinné vztahy mezi multirezistentním zlatým stafylokokem odolným vůči antibiotikům a průmyslovými vepříny.

Už tehdy se projevovaly příznaky nových forem leptospirotických infekcí…

A tohle byl největší průmyslový vepřín ve Spojených státech.

Byl to kotel nemoci a mohl každou chvíli přetéct.

Benji věděl, že z té břečky podvýživy a týrání se určitě něco vynoří. Superbakterie neznající hranic. Nezastavitelná chřipka. Vypukne pandemie.

Byla to úsečka spojující dva body – to by umělo předpovědět i dítě.

Jediný problém byl v tom, že Benji neměl k dispozici nic žalovatelného. Mohl předložit svá doporučení a Longacre by se jimi mohlo řídit, ale taky nemuselo, a trvalo by celé roky, než by to někdo přišel zkontrolovat – a firma by si s pomocí lobbistů vymohla ochranu u politiků a systém by ji bránil, zatímco bude potichu nevědomky připravovat další pandemii.

Benji dospěl k rozhodnutí.

Předložil zprávu. Vynesl ji na veřejnost.

A ta zpráva obsahovala vymyšlené údaje.

Obsahovala důkazy přítomnosti multirezistentního stafylokoka v mnohem větším množství s využitím dat ukradených z deset let staré zprávy WHO o kanadských průmyslových vepřínech.

Tehdy si říkal, že to dělá v zájmu vyššího dobra. Pohnat vepřín k zodpovědnosti znamenalo potenciálně odvrátit velkou katastrofu. Jinak by ho nikdo neposlouchal. A k jeho údivu ho také poslouchali. Ceny akcií firmy prudce klesly. Lidé přestali kupovat v obchodech vepřové Longacre – i vepřové jiných značek. Vepřové přestalo být to druhé bílé maso a stala se z něj smrt nás všech.

A pak si lidi z branže najali vyšetřovatele. A právníky. A ti potom společně zjistili, co Benji udělal. Objevili opsané cifry, údaje a zkopírované vzorky.

Svým způsobem měl štěstí, že tím nejhorším, co ho potkalo, byl vyhazov. Nejvíc to odskákal CDC. On aspoň dostal odchodné.

Jenže jeho jméno se stalo synonymem zvláštního druhu státního přehmatu – pocitu, že vláda je schopná překrucovat čísla a nutit údaje vyprávět nepravdivé příběhy kvůli nějakým nejasným zájmům. Vina se přenesla z něj na CDC a ze CDC na samotnou prezidentku Huntovou (tou dobou už učiněný magnet přitahující zodpovědnost za problémy, které nezavinila). Působnost vlády se tím nezvětšila, ale ztenčila. Ze všeho nejvíc uškodil zdravotnickému poslání.

„Na tyhle pindy ti seru,“ prohlásil Robbie. „Jsi tady. Něco vymyslíme. Ale, éé. Drž se víc v pozadí, jo?“

Při těch slovech vyšla z restaurace Sadie. Ve tváři měla svůj nejlepší úsměv, jako by ji nic z toho, co se tam uvnitř stalo, ani trochu nerozhodilo.

„Netušíš, jak na mě bude reagovat zbytek EIS?“ zeptal se Benji starého kamaráda.

Robbie pokrčil rameny. „Těžko říct, Benji. Tuhle náplast si budeš muset strhnout sám, jestli chceš vidět, jak moc to bude krvácet. Když už jsme u toho – chceš se podívat na ty náměsíčníky?“

„Jedeme,“ ozvala se Sadie a zacinkala klíčky.

10
NĚJAKÝ TAJNÝ ÚČEL

Náměsíčnictví – zvané též somnambulismus – je spánková porucha, k níž často dochází během hlubokého spánku. Mívá za následek projevy motorických dovedností, ty mohou zahrnovat chůzi, ale i jiné formy chování od jednoduchých (pacient se posadí na posteli a rozhlíží se) po složité (pacient odejde do koupelny a oholí se nasucho). Užívání některých přípravků může zvýšit pravděpodobnost somnambulismu (jednou ze známých příčin je Stilnox). Většina náměsíčníků si nepamatuje nic z toho, co se dělo během epizody, jelikož se nacházejí v hlubokém spánku. Proto se také obtížně probouzejí, ale na rozdíl od rozšířeného mýtu je vhodné probudit je z jakékoli činnosti vykonávané ve spánku, aby se předešlo případnému zranění či nepříjemnostem.

z informačního letáčku NSDC3

4. června

Pine Grove, Pensylvánie

Silnice č. 443 byla zchátralá dvouproudovka plná výmolů, jejímž prostředkem běžela vybledlá čára. Za ní se táhlo rozlehlé lado a velké štěrkové parkoviště před mateřskou školkou a skleníkem, uzavřenými po příjezdu týmu CDC. Benji stál zády ke stanu a mobilní laboratoři, kolem nichž to vřelo činností – policisté, Robbieho zásahový tým a nějací laboranti. Ale Benji nesledoval dění u stanu.

Ne, Benji upíral zrak na dálnici.

Protože už se blížili.

Sadie stála vedle něj a sledovala rovným dílem silnici i jeho, jako by se snažila posoudit realitu podle jeho reakce na ni.

Klidně, ať se dívá.

Tam, o kus dál, za zákrutem silnice, už se objevila první známka – hlídkový vůz jedoucí krokem. Benji věděl, že náměsíčníky doprovázejí policejní hlídky pověřené úkolem udržovat je pohromadě a zároveň udržovat ostatní lidi i provoz v dostatečné vzdálenosti.

Za autem šli náměsíční.

Benji moc nekoukal na filmy ani na televizi, ale měl slabost pro filmy o zombiích – hlavně na takové, co pojímaly zombie apokalypsu spíš jako biologickou než nadpřirozenou záležitost. V jádru biologie se skrývá nebývale intenzivní hrůza, vedle níž všichni strašáci působí asi tak stejně děsivě jako hračky ve školní družině. Jen nakažlivé nemoci samy o sobě skýtají hotovou záplavu nočních můr, které mohou přiživovat váš strach donekonečna.

Pro Benjiho představovala dokonalý příklad takové noční můry vzteklina – nakaženého pacienta čeká bez patřičného očkování ošklivá pomalá smrt. Nejdřív zešílíš. Začneš se bát vody. Máš silné halucinace. Po jednom dvou týdnech upadneš do kómatu, když se lysavirus, původce vztekliny, začne šířit mozkem. Benji věděl o případu, kdy jeden lovec zastřelil mývala, aniž věděl, že zvíře je nakažené vzteklinou. Skolil ho zásahem do hlavy a zlikvidoval mršinu – problém byl v tom, že si nevšiml, že mu na rukou ulpěl nepatrný kousíček mozkové hmoty. Kdo ví, jak se mu dostal do úst? Třeba si otřel obličej nebo nos. Třeba vytáhl z batohu kousek sušeného masa a neumyl si ruce. Tak či onak snědl kousek mývalího mozku a s ním i špetku viru. Virus byl několik měsíců nečinný – a pak v něm povstal a začal běsnit jako okřídlený démon, vrhající dlouhé černé stíny na jeho mysl.

Za sedm dní byl mrtvý.

Než upadl do kómatu, vykřikoval něco o tvářích zjevujících se na zdech, tvářích jeho známých, kteří zemřeli a „přišli do pekla“.

Vzteklina je hororový film, ale ve skutečném životě.

Ovlivňuje tvoje chování, zničí ti mozek a můžeš se jí nakazit ze snězeného mozku – no, a máme tady zárodek vlkodlačího mýtu i mýtu o zombiích v jednom.

Pohled na náměsíčníky byl něčím podobným, tedy aspoň trochu. Benji je rychle spočítal – šťastná třináctka. Bylo to poprvé, co je viděl a spatřil jejich oči – z těch nepřítomných skelných pohledů mu přeběhl mráz po zádech. Zírali do prázdna. A jestli se na něco dívali (nebo něco vyhlíželi), Benji neviděl co. Viděli to nebo po tom pátrali jen oni.

V žádném důležitém ohledu však nepřipomínali nemrtvé. Postupovali rovnoměrným krokem – žádné těžkopádné šourání, žádné škobrtavé potácení. Drželi se zpříma. Zatínali zuby se sveřepým odhodláním. Na Benjiho to působilo trochu jako Městečko prokletých – ty strašidelné děti měly taky takový pronikavý pohled, ne?

Jsem lékař. Jsem vědec. Neměl bych přirovnávat tyhle lidi k filmovým příšerám. A v tom to právě je, no ne? Jsou to lidi. V čele zástupu šla mladistvá dívka, za ní mladá žena a pak další – farmář v montérkách, starší žena v kostýmku, puberťák, břichatý muž v růžovém županu, stará paní v kalhotkách a podprsence, mladík se sluchátky, ten za sebou táhl kabel se zástrčkou nadskakující na asfaltu jako luční kobylka, a tak to šlo dál a dál, lidé různého stáří, zhruba stejný počet mužů i žen a na venkovskou oblast Pensylvánie překvapivě pestrá škála barev pleti. Benji netušil, co to všechno má znamenat.

Znovu se vrátil k původní myšlence:

Ti lidé si počínají cílevědomě.

Ale jaký tím sledují cíl? A proč? Je to nějaká nemoc?

Nebo je to něco většího, něco mnohem podivnějšího?

Neměl ponětí.

Ale nejistota do něj vyhlodala díru, jíž bylo vidět.

„Pořád si myslíte, že je to nějaká nemoc?“ obrátil se na Sadii.

„Nic si nemyslím. Programuju přístroje, pamatujete?“

„Černá labuť si to zřejmě myslí.“

„Černá labuť si vás vyžádala, ale jinak nevím, co si myslí. Něco tady ale vidí. A od vás chce, abyste zjistil co.“

Spolu se Sadií se vydal ke stanu, kde vládl zmatek.

Robbie už opodál připravoval zásahový tým a jeho členové se soukali do ochranných obleků.

Benji ty tváře poznával – šest lidí, kteří bez výjimky už byli na cestách s Taylorem a byli mu bezvýhradně věrní. Byli spolu v nejotřesnějších válečných pásmech na světě, kde doslova uskakovali před kulkami. Avigail Danzigerová, původně zaměstnaná jako lékařka na izraelské úrazovce, byla postřelená v Libérii – a pokračovala v práci. Remy Cordova, bývalý vojenský kaplan (shodou okolností), spadl v Sieře Leone do strže, zlomil si oba kotníky a napíchl se na větev nějakého špičatého, uschlého stepního stromku. Byl sám. Vyprostil se ze stromu (větev mu proklála bok a poškodila ledvinu) a začal si hledat cestu ven ze strže, údajně s hladovým levhartem v patách. Byl pryč tři dny.

Nezemřel.

Zbytek Robbieho týmu čelil různým dalším výzvám – zlomeným kostem, vzácným nemocem, zvířecím kousnutím a parazitárním infekcím.

Robbieho tým – samí magoři a drsňáci. V zásahovce to přitom nebylo pravidlem – většina členů protiepidemického zásahového týmu působila na domácí půdě a vyšetřovala otravy z jídla a chřipky.

Jenže Robbieho tým byl přežitkem a legendou zároveň.

Epidemiologická informační služba, kde dřív Benji vedl jeden z týmů, byla něco jiného. Intoši – vyšetřovatelé nemocí – měli blíž k Sherlocku Holmesovi než ke Smrtonosné zbrani.

Benji se zastavil před šmolkově modrým stanem, když uslyšel důvěrně známý hlas svého chráněnce Martina Vargase, předávajícího instrukce členům týmu.

Benjiho týmu.

Nebo aspoň týmu, který kdysi dávno býval jeho.

Potichu se Sadií vklouzl do stanu zadem pod nadzvednutou chlopní. Uvnitř byl půltucet laborantů a zaměstnanců CDC, postávajících a poslouchajících Vargasův proslov.

Vargasovi táhlo na čtyřicítku, měl hranatou bradu a oči, v nichž doutnal svit táborového ohně. Vypadal starší a moudřejší, než byl – vyzařovala z něj stejně nadčasová přitažlivost jako z George Clooneyho. Když Benji odcházel ze CDC, Vargas byl věčný starý mládenec a šel z jednoho vztahu do druhého jako včelka opylující celou květinovou louku. Benji přemítal, jestli ho služební postup v tomhle ohledu změnil. Usadí se Vargas někdy? Nebo bude pořád přelétavý?

Martin zrovna říkal: „… abyste mi sehnali informace, o kterých ani nevím, že je potřebuju. Zdravotní záznamy, kvalita vody, kvalita vzduchu, demografická data, něco, cokoli. Co nevíme o téhle oblasti? Je tu nějaká továrna, co otrávila spodní vodu splašky? Nějaký nový invazivní druh v téhle části státu? Průzkum přírody není od věci, tak si promluvíme s místními myslivci a ochranáři a zjistíme, jestli by je něco nenapadlo–“

„Na to nemáme dost lidí,“ přerušila ho Cassie zpěvavě.

„My nikdy nemáme dost lidí,“ zazpíval v odpověď Martin.

Cassie Tranová, další vyšetřovatelka nemocí z jeho starého týmu. Měla na sobě pomačkané tričko Beastie Boys a se svými dlouhými, šlachovitými končetinami připomínala ze všeho nejvíc kojota. Napůl mrchožrout, napůl šotek, stoprocentní punk. Vlasy v odstínech mořské hladiny jí splývaly na záda jako vodopád. Měla velice výmluvnou mimiku. Uměla zakoulet očima tak prudce, že by mohla shazovat družice z oblohy. Před jejím úsměvem roztávaly i ledovce.

„Když už jsme u toho, zajímají mě případy nemocí přenášených klíšťaty v téhle oblasti,“ pokračoval Martin. „Především lymská borelióza a horečka Skalistých hor. Možná by stálo za to obvolat deratizéry a zjistit, co nám řeknou o myší populaci. Nebo zavolat místním arboristům nebo botanikům – zeptejte se, jestli tady loni neměli rekordní úrodu žaludů.“

Benji si pro sebe přikyvoval. Chytré. Ekologové a epidemiologové si nedávno všimli, že z množství spadaných žaludů se dá odvodit, jak úporná bude napřesrok lymská borelióza v dané oblasti. Jsou roky, kdy duby dávají málo žaludů, jindy jich zase je spousta. Zvýšené množství žaludů – takzvaný semenný rok – znamená početní nárůst myší a klíšťata jelení navzdory svému názvu milují myši. Jediná myš může mít na hlavě a těle desítky klíšťat a může je nakazit lymskou boreliózou. Nárůst žaludů znamená nárůst myší. A nárůst myší znamená, že výskyt lymské boreliózy půjde prudce, prudce nahoru.

„Chápu, o co ti jde,“ ozvala se Cassie. „Skalistá horečka může způsobovat určitý poruchy spánku. U psů se začínaj v akutní fázi projevovat i viditelný poruchy chování – letargie, neklid, záchvaty. Někdy i otoky.“ Benjiho najednou napadlo, jestli by nahromadění tekutiny nemohlo vést k… ruptuře jako u Blamirea. Působilo to přehnaně, ale ne zase tak, aby se to dalo vyloučit. Neměl by jít za nimi a zmínit se o tom? Radši ne…

Nějaký mladík, Benji ho neznal – mohlo mu být něco kolem pětadvaceti – dychtivě předstoupil. Ulíznuté havraní vlasy měl tak lesklé a dokonalé, že to klidně mohla být umělohmotná paruka jako ty, co se nasazují na Lego figurky. Byl stejně škrobený jako jeho kostkovaná košile. „Botaniky bych mohl prověřit já,“ navrhl.

„Ne, Arave,“ odpověděl Martin. „Potřebuju, abys dělal spojku pro zásahový tým Robbieho Taylora.“

„Chci odvést dobrou práci, tak mě nasměruj, kam potřebuješ a já tam půjdu,“ opáčil ten mladík, Arav. „Jenom ti musím připomenout, že ještě… nemám kvalifikaci pro OOP prvního stupně a–“

„Do prdele,“ utrousil Martin. Promnul si spánky palci a pak sjel rukama k bradě. „No dobře. Tak s nimi nepůjdeš do terénu, ale budeš s nimi spolupracovat tady. Pomůžeš jim postavit mobilní laborku a budeš hlídat, abychom měli přehled o jejich objevech a oni zase o našich. Ale při nejbližší příležitosti si tu kvalifikaci doděláš. Jo a začneš pracovat na seznamu. Potřebuju vědět, kdo jsou ti náměsíčníci. Potřebuju… všechno a cokoli, co mi o nich můžeš zjistit, a to včetně jmen, adres a rodných čísel. Nebude to jednoduché, protože oni sami ti očividně nic neřeknou, ale zkus sehnat, co se dá. Třeba někteří nich budou mít u sebe nějaký doklad. Na tomhle úkolu budeš spolupracovat s Robbieho týmem.“

Arav přikývl.

„Spolehni se, ale třeba bych si mohl vypůjčit pár laborantů–“

„Se sběrem dat můžeme pomáhat my.“

Poslední větu pronesl nečekaný hlas.

Sadiin hlas.

Benji po ní střelil pohledem. Neopětovala ho.

Všechny oči ve stanu se obrátily k nim. Všichni přítomní laboranti chtěli vidět, kdo to mluví. Martin, Cassie a Arav se taky ohlédli.

A pak uviděli Benjiho.

Přinejmenším Cassie se tvářila potěšeně. Tvář se jí rozpukla v obrovském úsměvu jako Pac-Man, když zvedala ruku s ukazováčkem a malíčkem vytrčenými v klasickém metalovém gestu. Nehlasně na něj zavolala – Benji! – a mrkla na něj.

Martin nesdílel její radost.

„Doktore Rayi,“ oslovil ho. „A… vy tam.“

„Sadie Emeka. Jsme tady v zastoupení společnosti Benex-Voyager a můžeme pomoci při sběru a analýze dat. Modul Černá labuť–“

„Vypadněte,“ přerušil ji Martin.

„Tak jdeme,“ prohodil Benji potichu k Sadii. „Radši hned.“

„Ne,“ zaprotestovala. Zvýšila hlas a pokračovala: „Můžeme vám pomáhat. Potřebujete pomoc. Nevyznáte se v tom. Je to něco nového. Potřebujete veškerou pomoc, která je k dispozici a–“

„Řekl jsem, že máte vypadnout.“

„Jasně.“ Zarazila se. „Tak dobře.“

A odešla s Benjim ze stanu.

Náměsíční mezitím přešli kolem nich – i když Benji pořád ještě viděl hlouček i hlídkový vůz, jedoucí za nimi asi tak půl kilometru daleko v místech, kde silnice č. 443 mizela v aleji uschlých nebo usychajících jasanů. Krasec, pomyslel si mimoděk Benji. Invazivní brouk. Tady na severovýchodě Spojených států likviduje velké lány jasanů.

„Hajzl jeden zasranej,“ soptila Sadie.

„To je v pořádku, Sadie.“ Očekával vztek nebo stud nebo nějakou palčivou kombinaci obojího. Náhle se však po obojím slehla zem. Připadal si znepokojivě osamělý, to ano, ale zároveň s tím byl smířený. „Co jsem udělal, to jsem udělal. Prostě mě tady nevidí rádi.“

„To by teda sakra měli. Jste odborník. Nejspíš větší odborník než kdokoli z nich. Když nestojí o naši pomoc, budeme se věnovat našemu vyšetřování, využijeme Černou labuť a–“

Stanová chlopeň za nimi se zavlnila. Cassie se vyřítila ven a vrhla se na Benjiho. Skočila na něj a objala ho dlouhýma rukama jako přísavné stadium xenomorfa z Vetřelce. „Ani nevíš, jak ráda tě vidím, ty vole,“ prohlásila, ještě než se odtáhla. Nakonec ho pustila a zeptala se: „Co tady hergot děláš? Fakt tě Loretta řečená neochvějná, neústupná, ani o krok necouvající… požádala o pomoc?“

„Emmm,“ udělal a mávl rukou. „To zrovna… ne, to ne. Jsme tady sami za sebe.“

V Cassiiných očích se poťouchle zablýsklo. „Na vlastní pěst. Nešlo to neudělat. To se mi líbí. To se mi líbí. Tak pojď.“ Zavěsila se do něj a začala ho táhnout k autu.

„Promiň, ale kam jdeme?“

„Mám vyzpovídat manželku toho vybuchujícího pána a ty pojedeš se mnou. Vy ale,“ Cassie se otočila a ukázala na Sadii rukama opět zakončenýma pomyslnými býčími rohy, „můžete zůstat tady. Vrátím vám ho, nebojte.“

Sadie začala něco namítat, ale Benji zvedl ruku v odevzdaném gestu. „To je v pořádku, Sadie. Cassie je maličko… teritoriální.“

„Asi tak jako rosomák,“ dodala vysoká žena a vycenila zuby.

„Tak já… se pustím do sběru dat,“ prohlásila Sadie ne bez jisté rozmrzelosti a podezřívavosti.

Odpověděl nehlasným díky, a to už ho znovu strhlo Cassiino tornádo a vleklo ho napříč parkovištěm. „Řekl ti Martin, ať mě vezmeš s sebou?“

„Kdepak.“

„Na vlastní pěst.“ Ušklíbl se. „To se mi líbí.“

11
ŽENA TOHO VYBUCHLÉHO PÁNA

Pět nejprodávanějších výrobků pro plnohodnotný životní styl nabízených slavnou herečkou a podnikatelkou Lanií Daviesovou

1. Vaginální měsíční jóni vajíčko z lazuritu

2. De luxe sada pro detoxikaci střev kešú mlékem

3. Rozpustné ajurvédské moringové smoothie

4. Superočistná antibiotická mast s jedem listovnice dvoubarvé

5. Práškový extrakt z housenice (se sexbombovou příchutí)

4. června

Maker‘s Bell, Pensylvánie

Říct, že Cassie Tran byla závislá na kávě, bylo jako říct, že ryby jsou závislé na vodě. Benji zahlédl ve voze z autopůjčovny pozůstatky půltuctu káv – kelímky z Dunkin‘ Donuts, ledová latte La Colombe, aeropress, jedno balení zrnkové kávy a malý klikový mlýnek. Bylo to patrné i na jejím způsobu řeči, hovoru plynoucím tak rychle, že slova na konci každé věty se snažila prodrat před slova na začátku.

„Přijde mi, že to není infekční. Totiž–“ Ukázala gestem moderátorky televizní soutěže k čelnímu sklu a tím pádem i celému světu. „Opatrnosti samozřejmě není nikdy dost. Ale z hlášení vyplývá, že ti lidi… se `nakazili‘ u sebe doma. Pěkně nepředvídatelnej přenosovej vzorec a nic z toho, co známe, se tomu nepodobá. Nic! Je to až moc uměřený, až moc úhledný a sám moc dobře víš, že nemoci nejsou úhledný. Je to jenom chaos. Chaos s pravidlama, ale pořád chaos.“ Střihala to s hyundaiem Sonatou po venkovských silnicích, jako když nůžky půlí fáborky.

„Souhlasím. Řekl bych, že je to environmentálního původu. Třeba něco ve spodní vodě nebo nějaký… společný výrobek používaný v různých domácnostech.“

„A právě to se dozvíme, až budeš zpovídat Blamireovu manželku.“

„Až já ji budu zpovídat?“

„Jojo.“

„Budu jen přihlížet, Cassie, nic víc.“

„Pche, vždyť mě znáš. Dyť jsem huba nevymáchaná. Týhle ženský zrovna umřel manžel. Umřel, protože se rozkřápnul jako vajíčko v mikrovlnce. Pochop, já mám veterinu. K pacientům jsem asi stejně šetrná jako křoviňák.“ Benji musel přiznat, že na tom něco je. Martin Vargas sice vystudoval diagnostické lékařství na Pensylvánské univerzitě, ale Cassie pracovala jako veterinární specialistka a viroložka pro Atlantu a okolí a před nástupem k EIS absolvovala stáž u firmy Merck v oddělení zvířecích chorob. Ve své práci byla sakra dobrá, pokud její práce nezahrnovala hovor s jinými lidmi. Byla decentní asi jako kastrační gumička.

„Neříkej to Martinovi,“ odpověděl.

„Slibuju, že to neřeknu Martinovi.“

Benji a Cassie seděli za stolem naproti manželce Marka Blamirea, Nancy. Nance, řekla a udělala to, co truchlící někdy dělávají – zasmála se, reflexní reakce, působící strojeně, protože to jen její mysl se ji snažila přinutit, ať se chová normálně a předstírá, že její manžel nezemřel za bizarních, nejasných okolností. Benji to vídal na pohřbech – truchlící partner umývá nádobí, dítě si hraje venku na houpačce, bratr si na chvíli pustí televizi, aby viděl, jak dopadl zápas. Některým lidem se to zdálo nevychované a občas taky bylo – svinské chování svinských lidí. Často to ale byl obranný mechanismus. Jako když se pevně držíš zábradlí u schodů, zatímco tornádo ti trhá dům na kusy.

Nancy – Nance – byla na pokraji zhroucení.

Taky byla k Benjiho údivu těhotná.

Mohla být tak v šestém měsíci těhotenství. Seděla proti němu v koutě s jídelním stolem a ruku měla položenou na břiše. Ze šálku čaje spočívajícího v její druhé ruce stoupaly přízraky páry, i když se z něj ještě ani nenapila. Benji měl svůj šálek. Heřmánkový.

„Potřebuju od vás slyšet, co se stalo,“ pronesl. „Jak se to seběhlo.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Psanci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.