JULIA QUINNOVA

BRIDGERTONOVI

#                                       #

•••••

VEVODA A JA

THE DUKE AND I

Copyright © 2000 by Julie Cotler Pottinger

Cover design © Netflix 2021. Used with permission

All rights reserved

Translation © Zdeňka Zvěřinová, 2004,2021

ISBN 978-80-249-4395-4

Pro Danelle Harmonovou

a Sabrinu Jeffriesovou,

bez nichž bych tuto knihu

nedokončila včas.

Pro Marthu z Romance Journal

za konzultaci

názvu této knihy.

A také pro Paula,

přestože jeho představa tance spočívá v tom,

že nehybně stojí, drží mě za ruce a dívá se,

jak se otáčím.

Poznámka autorky

Část autorčina honoráře z prodeje této knihy bude věnována Národní společnosti roztroušené sklerózy.

Drž se, Elizabeth!

Prolog

Narození Simona Arthura Henryho Fitzranulpha Basseta, hraběte Clyvedona, provázely bouřlivé oslavy. Kostelní zvony celé hodiny vyzváněly, ve skvostném zámku – domově novorozence – teklo proudem šampaňské a celá vesnice Clyvedon dostala od novopečeného otce mladého hraběte den volna, aby se zúčastnila hostiny.

„Tohle není jen tak obyčejné dítě,“ prohodil pekař ke kováři.

Simon Arthur Henry Fitzranulph Basset totiž neprožije život jako hrabě Clyvedon. To je pouze čestný titul. Simon Arthur Henry Fitzranulph Basset – nemluvně, které se pyšní více jmény, než může jakékoli dítě potřebovat – je dědicem jednoho z nejstarších a nejbohatších vévodství v Anglii. A jeho otec, devátý vévoda z Hastingsu, na tento okamžik čekal léta.

Zatímco stál v síni před manželčinou komnatou a v náručí choval vřískajícího kojence, srdce mu téměř puklo pýchou. Bylo mu něco přes čtyřicet a se závistí sledoval, jak jeho staří přátelé – všichni vévodové nebo hrabata – plodí dědice po dědici. Někteří se sice před narozením toužebně očekávaného syna museli smířit i s několika dcerami, ale nakonec všichni zajistili pokračování rodu a postarali se, aby jejich krev kolovala v žilách další generace anglické smetánky.

Ne však vévoda z Hastingsu. Přestože se jeho ženě podařilo během patnácti let manželství pětkrát otěhotnět, dítě donosila pouze dvakrát a obě novorozeňata se narodila mrtvá. Po pátém těhotenství, které skončilo krvavým potratem v pátém měsíci, je chirurgové i lékaři varovali, aby se už o dalšího potomka v žádném případě nepokoušeli. Život vévodkyně byl ohrožen. Byla velice křehká, slabá a možná, dodávali decentně, i moc stará. Vévoda se prostě bude muset smířit se skutečností, že vévodství nebude už nadále patřit rodině Bassetů.

Ale vévodkyně, bůh jí žehnej, si uvědomovala svou životní roli. Po šestiměsíčním regeneračním období otevřela spojovací dveře mezi oběma ložnicemi a vévoda započal další úsilí o zplození syna.

Za pět měsíců sdělila vévodkyně vévodovi, že čeká dítě. Jeho okamžitou euforii poněkud kalilo neochvějné rozhodnutí, že nic – zhola nic – její těhotenství nepřekazí. Od okamžiku, kdy vévodkyně zjistila, že se nedostavil její měsíční cyklus, byla upoutaná na lůžko. Každý den za ní chodil doktor a v polovině těhotenství najal vévoda vysoce váženého lékaře z Londýna a platil mu královský honorář, aby opustil svou praxi a přechodně se ubytoval v clyvedonském zámku.

Tentokrát vévoda nepromešká příležitost. Bude mít syna a vévodství zůstane v rukou Bassetů.

Poněvadž vévodkyni začaly sužovat bolesti o měsíc dříve, podepřeli jí boky polštářem. Zemská přitažlivost by mohla udržet dítě uvnitř, vysvětloval doktor Stubbs. Vévoda to považoval za správný argument, a jakmile se lékař uložil večer ke spánku, vsunul pod manželku další polštář, čímž ji zvedl do dvacetistupňového úhlu. Zůstala tak měsíc. A pak konečně nastal okamžik pravdy. Sloužící se modlili za vévodu, který tolik prahl po dědici, a několik si jich vzpomnělo i na vévodkyni, která, jak jí břicho rostlo, byla stále slabší a křehčí. Přesto se snažili příliš nedoufat – koneckonců, vévodkyně už donosila a pohřbila dvě nemluvňata. A i když se jí podaří v pořádku porodit, může to být, nedej bože, i dívka.

Když výkřiky vévodkyně zesílily a staly se častějšími, vedral se vévoda do komnaty i přes protesty lékaře, porodní báby a její pomocnice. Byla to krvavá podívaná, ale vévoda se rozhodl nepromeškat okamžik, kdy se ukáže pohlaví dítěte.

Objevila se hlavička, pak ramínka. Zatímco se vévodkyně namáhala a tlačila, všichni se naklonili dopředu. A pak…

A pak vévoda poznal, že bůh se na Bassety stále usmívá. Nechal porodní bábě minutu na umytí novorozence, potom vzal chlapečka do náruče a vpochodoval do sálu, aby se jím pochlubil.

„Mám syna!“ zahřměl. „Dokonalého, malého syna!“

A zatímco sloužící výskali a prolévali slzy úlevy, vévoda se zadíval na maličkého hraběte a pronesl: „Jsi dokonalý. Jsi Basset. Jsi můj.“

Vévoda chtěl vzít hocha ven, aby každému ukázal, že konečně zplodil zdravého chlapečka, ale dubnový vzduch byl ještě chladný, takže nakonec dovolil porodní bábě, aby dítě odnesla zpátky k matce. Potom nasedl na jednoho ze svých prvotřídních valachů a jel oslavovat, aby tak vykřičel své štěstí všem, kdo budou ochotní naslouchat.

Vévodkyně, která od porodu neustále krvácela, zatím upadla do bezvědomí a nakonec tiše zesnula.

Vévoda manželku oplakal. Skutečně po ní truchlil. Samozřejmě že ji nemiloval a ani ona ho nemilovala, ale pojilo je zvláštní přátelství. Vévoda nečekal od manželství nic víc než syna a dědice, a pokud šlo o to, projevila se jeho manželka jako vzorná choť. Každý týden, bez ohledu na počasí, nechal u podstavce jejího náhrobku pokládat čerstvé květiny a její portrét přestěhoval ze salonku do síně, kde mu přidělil čestné místo nad schodištěm.

Potom se pustil do synovy výchovy.

První rok toho nemohl moc dělat. Dítě bylo ještě malé na přednášky týkající se řízení země a zodpovědnosti. Vévoda ho tedy nechal v péči chůvy a odjel do Londýna.

Tam jeho život plynul stejně jako předtím, než byl požehnán otcovstvím, až na to, že nutil každého – dokonce i krále – aby si prohlédl synův obrázek, který nechal namalovat krátce po jeho narození.

Čas od času navštívil Clyvedon a o Simonových druhých narozeninách se vrátil nadobro, připravený převzít chlapcovu výchovu. Koupil mu poníka, vybral malou pušku pro budoucí hony na lišku a najal soukromé učitele snad pro každý předmět, jaký lidé znali.

„Na tohle všechno je ještě moc malý!“ bránila hocha chůva Hopkinsová.

„Nesmysl,“ odpověděl Hastings blahosklonně. „Samozřejmě nečekám, že si všechno osvojí okamžitě, ale nikdy není brzy začít s výchovou vévody.“

„Není vévoda,“ namítla chůva.

„Bude.“ Hastings se k ní obrátil zády a sklonil se k synkovi, který si na podlaze stavěl asymetrický hrad z kostek. Vévoda nebyl v Clyvedonu několik měsíců, a tak ho potěšilo, jak Simon roste. Byl to statný, zdravý chlapec, s lesklými hnědými vlasy a průzračně modrýma očima.

„Co to stavíš, synu?“

Simon se usmál a ukázal na hrad prstem. Hastings vzhlédl k chůvě. „Neumí mluvit?“ Zavrtěla hlavou. „Ještě ne, milosti.“

Vévoda se zamračil. „Jsou mu dva. Copak by už neměl mluvit?“

„Některým dětem to trvá déle, vaše milosti. Je to velmi bystrý chlapec.“

„Ovšemže je bystrý. Je to Basset.“

Chůva přikývla. Vždycky přikývla, když vévoda mluvil o nadřazenosti krve Bassetů. „Možná,“ nadhodila, „jen nemá co říct.“

Vévoda nevypadal přesvědčeně, ale podal Simonovi hračku vojáčka, poplácal ho po hlavě a odjel z domu, aby se pustil do cvičení nové klisny, kterou koupil od lorda Wortha.

❉ ❉ ❉

Za dva roky už ale nebyl tak optimistický.

„Proč nemluví?“ zahřměl.

„Nevím,“ odpověděla chůva a nervózně si mnula dlaně.

„Cos mu udělala?“

„Nic jsem mu neudělala!“

„Kdybys řádně plnila svoje povinnosti, tak by,“ vévoda vztekle ukázal Simonovým směrem – „mluvil.“

Simon, který si na stolečku skládal písmenka, se zájmem sledoval výměnu názorů.

„Jsou mu čtyři roky, krucinál!“ zařval vévoda. „Měl by umět mluvit.“

„Umí psát,“ vyhrkla chůva. „Vychovala jsem pět dětí a žádné z nich to neumělo s písmeny tak jako pan Simon.“

„Když nebude umět mluvit, nebude mu psaní k ničemu.“ Hastings se obrátil k Simonovi. Oči mu plály vztekem. „Promluv, zatraceně!“

Simon couvl. Spodní ret se mu roztřásl.

„Vaše milosti!“ vykřikla chůva. „Vždyť to dítě vyděsíte.“ Hastings se k ní prudce obrátil. „Asi to potřebuje.

Třeba mu chybí jen dobrá dávka disciplíny. Pořádný výprask mu pomůže najít řeč.“

Vévoda popadl kartáč se stříbrnou rukojetí, kterým chůva česala Simonovi vlasy, a přistoupil k synovi. „Přinutím tě mluvit, ty stupidní mrňavý –“

„Ne!“

Chůva zalapala po dechu. Vévoda upustil kartáč. Poprvé uslyšeli Simonův hlas.

„Cos říkal?“ zašeptal vévoda a v očích se mu zaleskly slzy. Simon, se zaťatými pěstmi a vzdorně vystrčenou bradičkou promluvil: „N-n-n-n-n-n-nebijte –“ Vévoda zbledl jako křída. „Co to blábolí?“

Simon se znovu pokusil o větu: „N-n-n-n-n-n-nebijte –“

„Můj bože,“ vydechl vévoda zděšeně. „Je to idiot.“

„Není!“ vykřikla chůva a chlapce objala.

„N-n-n-n-n-n-ne b-b-b-b-b-b-bijte,“ Simon se zhluboka nadechl, „mě.“

Hastings klesl na sedadlo u okna s hlavou v dlaních.

„Čím jsem si tohle zasloužil? Co jsem komu udělal…“

„Měl byste toho hocha pochválit!“ pokárala ho chůva Hopkinsová. „Čtyři roky čekáte, až promluví, a –“

„A je to pitomec!“ zařval Hastings. „Proklatej, malej pitomec!“

Simon začal popotahovat.

„Hastings a hňup,“ zasténal vévoda. „Celá ta léta modliteb za dědice a teď je všechno nanic. Měl jsem ten titul radši nechat svému bratranci.“ Obrátil se zády k synovi, který posmrkával, otíral si oči a snažil se před otcem vypadat silný. „Nesnesu ten pohled,“ zasupěl. „Nemůžu se na něj ani podívat.“

A s tím vévoda vykráčel z pokoje.

Chůva Hopkinsová k sobě chlapce přivinula. „Nejsi žádný hňup,“ zašeptala vzdorně. „Jsi ten nejchytřejší chlapeček, jakého znám. A jestli se někdo dokáže naučit správně mluvit, vím, že jsi to ty.“

Simon se schoulil v jejím milujícím objetí a rozvzlykal se.

„Ještě mu ukážeme,“ přísahala chůva, „i kdyby to měla být poslední věc, kterou udělám.“

Sestra Hopkinsová dostála svým slovům. Zatímco se vévoda z Hastingsu vrátil do Londýna a snažil se předstírat, že žádného syna nemá, trávila se Simonem každou minutu a vyslovovala slabiky i slova. Pokud se mu podařilo správně je zopakovat, nešetřila chválou, a když ne, měla pro něj povzbudivé slůvko.

Simonova mluva se sice pomalu, ale jistě zlepšovala. Když mu bylo šest, „n-n-n-n-n-n-nedělejte“ se změnilo na „n-n-nedělejte,“ a v osmi letech dokázal vyslovit bez zaváhání celé věty. Ve chvílích, kdy byl rozrušený, však potíže stále přetrvávaly a chůva mu musela často připomínat, že jestli chce slova pronést najednou, musí zůstat klidný a soustředěný.

Simon byl ale odhodlaný, inteligentní a – možná to nejdůležitější – i tvrdohlavý jako beran. Naučil se před každou větou nadechnout a předem promýšlet slova. Všímal si postavení svých úst, když mluvil správně, a snažil se přijít na to, v čem byla chyba, když se mu to nepodařilo.

A konečně, ve věku jedenácti let, se obrátil k chůvě Hopkinsové, zamyslel se, aby si urovnal, co chce říct, a prohlásil: „Myslím, že je čas navštívit otce.“

Chůva prudce vzhlédla. Za sedm let se vévoda na chlapce ani nepodíval. Ba neodpověděl ani na jediný z dopisů, které mu Simon poslal.

A byla jich skoro stovka.

„Jseš si jistý?“ zeptala se. Simon přikývl.

„Tak dobře. Nechám připravit kočár. Zítra vyrazíme do Londýna.“

Cesta trvala půldruhého dne. V podvečer zastavili u Bassetova domu. Zatímco kráčeli nahoru po schodech, chlapec užasle zíral na rušné londýnské ulice. Chůva Hopkinsová tu nikdy dřív nebyla, takže když došli ke vchodovým dveřím, nenapadlo ji nic jiného než zaklepat.

Během několika vteřin se dveře otevřely a z nich si je kritickým pohledem měřil okázale vyhlížející lokaj.

„Vchod pro služebnictvo,“ zanotoval a natáhl ruku, aby dveře opět přibouchl, „je v zadní části domu.“

„Počkejte!“ vyhrkla chůva a vklínila nohu do dveří.

„Nejsme sloužící.“

Lokaj se s pohrdáním zadíval na její šaty.

„No, já ano, ale on ne.“ Popadla Simona za ruku a přitáhla ho dopředu. „Tohle je hrabě Clyvedon a uděláte dobře, když s ním budete jednat uctivě.“

Lokajovi poklesla čelist a několikrát zamrkal. Pak řekl:

„Myslel jsem, že hrabě Clyvedon je mrtvý.“

„Cože?“ zaječela chůva.

„To tedy rozhodně nejsem!“ vykřikl Simon ve spravedlivém hněvu jedenáctiletého chlapce.

Lokaj pohlédl na Simona a okamžitě mu došlo, že skutečně vypadá jako Basset. Uvedl je dovnitř.

„Proč jste si myslel, že jsem m-mrtvý?“ zeptal se Simon a v duchu se proklínal za přeřeknutí. Přesto ho to nepřekvapilo. Pokud byl rozrušený, bylo velmi pravděpodobné, že se zakoktá.

„Není na mně, abych vám na to odpovídal,“ vytáčel se lokaj.

„To tedy je,“ houkla na něj chůva. „Nemůžete chlapci jeho věku říct něco takového a nevysvětlit to.“

Lokaj chvíli mlčel, ale pak konečně promluvil: „Jeho milost se o vás léta nezmínila. Poslední, co jsem slyšel, bylo, že nemá syna. Když to povídal, vypadal dost zdrceně, takže se ho nikdo nevyptával. My – sloužící – jsme se domnívali, že jste zesnul.“

Simon cítil, jak se mu čelist zpevnila a hrdlo stáhlo.

„Držel snad smutek?“ vyzvídala chůva. „Copak vám to nepřišlo divné? Jak jste mohl dojít k závěru, že ten hoch je mrtvý, když ho otec neoplakával?“

Lokaj pokrčil rameny. „Jeho milost často chodí v černém.

Na jeho oblečení by to nic nezměnilo.“

„To je skandál,“ vybuchla chůva. „Žádám, abyste vévodu okamžitě zavolal.“

Simon mlčel. Vší silou se snažil dostat své emoce pod kontrolu. Musel. Nebyla šance, aby dokázal mluvit s otcem, pokud by mu v žilách uháněla krev jako o závod.

Lokaj přikývl. „Je nahoře. Okamžitě mu oznámím, že jste přijeli.“

Chůva začala vztekle přecházet sem tam, tiše si něco mumlala a častovala Jeho milost všemi vulgárními slovy, které ve svém překvapivě rozsáhlém slovníku našla. Simon zůstal uprostřed místnosti, dlaně zaťaté v pěst, a zhluboka dýchal.

Dokážeš to, přesvědčoval se v duchu. Zvládneš to.

Chůva se k němu obrátila. Když viděla, že se chlapec snaží ovládnout, povzdychla si. „Ano, to je ono,“ povzbuzovala ho, padla na kolena a vzala ho za ruce. Dobře věděla, co se stane, jestli se Simon střetne s otcem dřív, než se uklidní. „Zhluboka dýchej. A než promluvíš, mysli na svoje slova. Jakmile se ti to podaří –“

„Vidím, že toho kluka pořád vodíš za ručičku,“ ozval se ze dveří panovačný hlas.

Chůva se napřímila a pomalu obrátila. Snažila se vymyslet něco zdvořilého, cokoli, čím by tuhle děsivou situaci zachránila. Když ale na vévodu pohlédla, viděla v něm Simona a její vztek vzplál nanovo. Vévoda sice vypadal jako jeho syn, ale rozhodně mu nebyl otcem.

„Jste opovrženíhodný ničema,“ vypěnila.

„A vy, madam, jste propuštěna.“ Chůva sebou trhla.

„S vévodou z Hastingsu takhle nikdo mluvit nebude!“ zahřímal. „Nikdo!“

„Ani král?“ ozval se Simon.

Hastings se prudce otočil, aniž postřehl, že jeho syn promluvil srozumitelně. „Ty…,“ pronesl tiše.

Simon odměřeně kývl. Podařila se mu jedna věta, ale byla krátká a nechtěl pokoušet štěstí. Ne, když byl tak rozrušený. Normálně se dokázal celé dny nezakoktat, ale teď… Pod otcovým pohledem se cítil jako nemluvně. Nemluvně bez špetky rozumu.

Jazyk mu náhle ztěžkl.

Vévoda se krutě zasmál. „Chceš mi snad něco říct? Co mi povíš?“

„To je v pořádku, Simone,“ zašeptala chůva Hopkinsová a šlehla po vévodovi zuřivým pohledem. „Nedovol mu, aby tě rozrušil. Dokážeš to, zlatíčko.“

Její povzbudivý tón ale jen přilil oleje do ohně. Simon sem přišel, aby dokázal otci svou samostatnost, a teď s ním chůva jedná jako s miminem.

„Tak co?“ vysmíval se mu vévoda. „Ztratil jsi snad jazyk?“ Simonovy svaly se napjaly. Roztřásl se.

Chvíli, která vypadala jako věčnost, na sebe oba vzájemně zírali. Pak vévoda zaklel a vykročil ke dveřím. „Jsi moje nejhorší prohra,“ zasyčel na syna. „Nevím, čím jsem si tě zasloužil, ale bůh mi pomoz, jestli se s tebou ještě někdy budu muset setkat.“

„Vaše milosti!“ křikla chůva pobouřeně. „Takhle se s dítětem nemluví.“

„Odveď ho pryč, ať se na něj nemusím dívat,“ odplivl si.

„O práci nepřijdeš jedině tehdy, když ho ode mě budeš držet co nejdál.“

„Počkejte!“

Při zvuku Simonova hlasu se vévoda pomalu obrátil.

„Říkal jsi něco?“ protáhl.

Simon se třikrát dlouze nadechl nosem, ústa stále sevřená vztekem. Přinutil se uvolnit čelist a přejel jazykem přes patro, aby si připomněl pocit, kdy mluvil bezchybně. Konečně, zatímco se vévoda znovu chystal odejít, otevřel ústa a promluvil: „Jsem váš syn.“

Simon slyšel, jak sestra Hopkinsová vydechla úlevou, a v otcových očích postřehl něco, co tam dřív neviděl. Pýchu. Ne moc, ale nějaká tam byla. Ukrývala se v hloubce a dávala Simonovi jiskřičku naděje.

„Jsem váš syn,“ promluvil znovu trochu hlasitěji, „a nejsem d–“

Náhle se mu sevřelo hrdlo. A Simon zpanikařil.

Dokážeš to. Dokážeš.

Ale hrdlo se mu stáhlo, jazyk ztěžkl a jeho otec přimhouřil oči…

„Nejsem d-d-d–“

„Jeď domů,“ pronesl vévoda tiše. „Tady pro tebe není místo.“

Simon si pronikavě uvědomoval vévodovo odmítnutí. Cítil podivný druh bolesti, jež do něj vstoupila a plíživě se mu usadila kolem srdce. A zatímco mu nenávist zaplavovala tělo a plála z očí, v duchu si přísahal: Když nemůžu být syn, na kterého je otec hrdý, pak budu přesný opak…

1. kapitola

Bridgertonovi jsou ta nejplodnější rodina z horní společenské vrstvy. Taková přičinlivost na straně vikomtky a zesnulého vikomta je chvályhodná, přestože výběr jmen jejich dětí může člověku připadat poněkud banální. Anthony, Benedict, Colin, Daphne, Eloise, Francesca, Gregory a Hyacinth… Spořádanost je samozřejmě prospěšná ve všech směrech, ale člověk by měl za to, že inteligentní rodiče si dokážou udržet v dětech pořádek, aniž by jejich jména museli řadit podle abecedy.

Mimoto, pohled na vikomtku a všech jejích osm dětí v jedné místnosti dohání člověka k obavám, že vidí dvojmo – nebo trojmo – nebo ještě hůř. Naše autorka dosud nikdy neviděla sourozence, kteří by si byli tak podobní. Přestože neměla čas všimnout si barvy očí, všech osm má téměř stejné posazení kostí i tytéž husté, kaštanové vlasy. Člověku je až líto vikomtky hledající výhodné sňatky pro svoje potomky, že neporodila aspoň jedno dítě s elegantnější barvou vlasů. Přesto je v jejich vzájemné podobě nesporná výhoda – nemůže být pochyb, že všech osm má legitimní rodiče.

Ach, drazí čtenáři, kéž by to byl případ všech rozvětvených rodin…

SPOLEČENSKÉ NOVINY LADY WHISTLEDOWNOVÉ, 26. DUBNA 1813

„Ooooooch!“ Violet Bridgertonová zmačkala jednostránkové noviny do kuličky a hodila je přes elegantní salonek.

Její dcera Daphne se moudře vyhnula jakémukoli komentáři a předstírala, že je zabraná do svého vyšívání.

„Vidělas, co o nás napsala?“ vybuchla Violet.

Daphne se podívala na kuličku papíru, která přistála pod mahagonovým stolkem. „Neměla jsem ještě příležitost, než ses toho, ehm, ujala sama.“

„Tak si to přečti,“ houkla Violet a dramaticky mávla rukou ve vzduchu. „Podívej se, jak nás ta ženská pomluvila.“

Daphne nevzrušeně odložila vyšívání a sklonila se pod stůl. Na klíně si uhladila arch papíru a začetla se do článku o své rodině. Pak zvedla hlavu a zamrkala. „Není to tak hrozné, mami. Vlastně je to opravdové požehnání ve srovnání s tím, co napsala minulý týden o Featheringtonových.

„Jak ti mám ale najít manžela, když tě ta ženská tak očerňuje?“

Daphne se přinutila vydechnout. Po téměř dvou letech v Londýně se stačilo jen zmínit o slůvku manžel a začalo jí bušit ve spáncích. Chtěla se vdát, samozřejmě, a ani netrvala na sňatku z opravdové lásky. Ale bylo skutečně tak nereálné doufat v manžela, k němuž bude cítit aspoň nějakou náklonnost?

Čtyři muži už ji požádali o ruku, ale když si Daphne představila, že prožije zbytek života ve společnosti jakéhokoli z nich, nedokázala říct ano. Existovala spousta mužů, které považovala za celkem snesitelné potenciální manžele, ale problém byl v tom, že žádný z nich o ni nejevil zájem. Ne že by se nikomu nelíbila. Každý ji měl rád. Všichni ji prohlašovali za zábavnou, milou a bystrou, a nikomu nepřipadala ošklivá. Současně však nikoho neoslnila krásou, nikdo v její přítomnosti neoněměl úžasem, ani necítil nutkání složit na její počest oslavnou báseň.

Muži, přemítala s odporem, se zajímají jen o ženy, které jim nahánějí strach. Nevypadalo to, že by se jí chtěl někdo dvořit. Všichni ji obdivovali, nebo to aspoň tvrdili, protože se s ní dalo snadno povídat a vzbuzovala dojem, že je chápe. Jeden z mužů, které Daphne pokládala za přijatelné manžele, prohlásil: „Daff, ty nejsi jako obyčejné ženy. Jsi úplně normální.“

Což by mohla s trochou snahy považovat za kompliment, pokud by ji nenechal na ocet kvůli nějaké vyfintěné blondýně.

Daphne sklopila oči a všimla si, že má ruku zaťatou v pěst. Pak vzhlédla a uvědomila si, že se na ni matka dívá a očividně čeká na odpověď. Odkašlala si. „Jsem si jistá, že sloupek lady Whistledownové neuškodí mým šancím na hledání manžela.“

„Daphne, už jsou to dva roky!“

„A lady Whistledownová vydává ten plátek teprve tři měsíce, takže jí sotva můžeme přisuzovat vinu.“

„Budu ji přisuzovat komu se mi zachce,“ utrousila Violet.

Daphne se vší silou přinutila polknout ironickou odpověď a nehty zaryla do dlaní. Věděla, že ji matka miluje a leží jí na srdci její blaho. I ona matku milovala. Vlastně, dokud nedospěla do věku vhodného pro manželství, byla Violet jednoznačně nejlepší ze všech matek. Bylo to tak pořád, pokud si zrovna nezoufala nad tím, že po Daphne má ještě tři další dcery na vdávání.

Violet si přitiskla ruku k hrudi. „Uráží tvůj původ.“

„Ne,“ odpověděla Daphne pomalu. Pokaždé, když matce odporovala, bylo moudré postupovat opatrně. „V podstatě napsala jen to, že nejsou žádné pochybnosti o tom, že jsme všichni legitimní. Což je víc, než člověk může tvrdit o většině rodin společenské smetánky.“

„Vůbec o tom neměla začínat,“ odfrkla si Violet.

„Mami, je to autorka bulvárního plátku. Její prací je vynášet podobné drby na světlo.“

„Ani to není skutečná osoba,“ dodala Violet pobouřeně. Opřela si ruce o štíhlé boky, ale pak si to rozmyslela a rozhodila paže do vzduchu. „Prý Whistledownová! Nikdy jsem o žádných Whistledownových neslyšela. Ať už je tahle zvrhlá ženská kdokoli, pochybuju, že je jednou z nás. Copak by někdo dobrých mravů mohl psát tak nestydaté lži?“

„Samozřejmě že je jednou z nás,“ oponovala Daphne a v hnědých očích jí pobaveně zablýsklo. „Kdyby nepatřila mezi smetánku, nikdy by se nedostala k novinkám, o kterých píše. Myslíš snad, že je to šejdířka, která nakukuje do oken a poslouchá za dveřmi?“

„Nelíbí se mi tvůj tón, Daphne Bridgertonová,“ zvýšila Violet hlas a přimhouřila oči.

Daphne potlačila další úsměv. „Nelíbí se mi tvůj tón,“ byla Violetina obvyklá odpověď, když některé z jejích dětí získávalo v hádce navrch.

Ale bylo příliš legrační si matku dobírat. „Nepřekvapilo by mě,“ zamyslela se a natočila hlavu na stranu, „kdyby lady Whistledownová byla jednou z tvých přítelkyň.“

„Zmlkni, Daphne. Žádná z mých přítelkyň by nikdy neklesla tak nízko.“

„Dobře,“ uznala Daphne, „nejspíš to tedy není tvoje přítelkyně. Ale rozhodně je to někdo, koho známe. Nikdo cizí by nezískal informace, o kterých píše.“

Violet zkřížila paže. „Kéž bychom jí to mohly jednou provždy zarazit.“

„Kdybys to vážně chtěla udělat,“ neodolala Daphne, aby si nerýpla, „neměla bys ji podporovat tím, že ty její noviny kupuješ.“

„K čemu by to bylo dobré?“ odsekla Violet. „Všichni je čtou. Moje malá vzpoura by ničemu neposloužila, kromě toho, že bych vypadala jako hlupák, až by se ostatní pochechtávali nad nejnovějším drbem.“

To je pravda, připustila Daphne v duchu. Smetánka Londýna Společenským novinám lady Whistledownové bez výjimky propadla. Před třemi měsíci se tajemný plátek objevil přede dveřmi každého člena horní vrstvy. Čtrnáct dní byl bez vyžádání doručován každé pondělí, středu a pátek. A pak, třetí pondělí, čekali lokajové po celém Londýně na roznašeče novin, kteří normálně Whistledown rozšiřovali, marně. Zjistili, že místo bezplatné donášky si budou muset ten bulvární list koupit za přemrštěnou cenu pěti penny za výtisk.

Daphne se musela obdivovat důvtipu fiktivní lady Whistledownové. Ve chvíli, kdy začala lidi nutit, aby si její klepy kupovali, jim už celá smetánka naprosto podlehla. Všichni platili a jakási všetečná ženská neznámo kde velice bohatla.

Zatímco Violet přecházela po pokoji a nadávala na „ohavné pomluvy“, Daphne vzhlédla, aby se ujistila, že jí matka nevěnuje pozornost. Pak sklouzla očima zpátky dolů, aby si pročetla zbytek toho skandálního plátku. Whistledown – jak se mu teď říkalo – byl překvapující směsicí komentářů, společenských novinek, jedovatých urážek a občasných komplimentů. Od všech předešlých společenských novin se lišil v tom, že autorka uváděla ve svých článcích plná jména. Tedy žádné utajování za zkratkami jako pan S – a paní G – Pokud chtěla lady Whistledownová o někom napsat, použila jeho celé jméno. Čtenáři tvrdili, že jsou pohoršeni, ale v skrytu duše je to fascinovalo.

Nejnovější výtisk byl typický Whistledown. Kromě krátkého článku o Bridgertonových – který nebyl vlastně ničím jiným než popisem jejich rodiny – líčila lady Whistledownová události na posledním plese. Daphne tam nebyla, poněvadž její mladší sestra měla právě narozeniny a Bridgertonovi vždy dělali kolem narozenin spoustu povyku. A že bylo s osmi dětmi co slavit!

„Snad nečteš ten brak?“ obvinila ji Violet.

Daphne vzhlédla. Ani v nejmenším se necítila provinile. „Dnes je tu dost dobrá rubrika. Vypadá to, že Cecil Tumbley porazil včera v noci celou pevnost šampaňských.“

„Opravdu?“ zeptala se Violet a snažila se nebudit dojem, že ji to snad nějak zajímá.

„Hmm,“ zabručela Daphne. „Ten ples u Middlethorpových popisuje ta ženská docela trefně. Kdo s kým mluvil, co měl na sobě –“

„A předpokládám, že cítila potřebu sdělit na to svůj názor,“ vpadla jí Violet do řeči.

Daphne se uličnicky zasmála. „Přesně tak. Mami, sama víš, že paní Featheringtonová vždycky vypadala v purpurové dost úděsně.“

Violet se snažila nesmát. Daphne viděla, jak jí škubají koutky úst, zatímco se snažila zachovat klid, který se podle jejího názoru pro vikomtku a matku hodil. Ale za dvě vteřiny už se smála na celé kolo a seděla vedle dcery na pohovce. „Ukaž mi to,“ vyhrkla a popadla noviny.

„Co se ještě stalo? Nepromeškaly jsme něco důležitého?“ Daphne se usmála. „Vlastně, mami, s reportérkou jako je lady Whistledownová na ty společenské akce ani nemusíme chodit.“ Mávla k novinám. „Tohle je skoro stejně dobré, jako bychom tam opravdu byly. Možná i lepší. Jsem přesvědčená, že naše jídlo bylo včera večer mnohem chutnější než na plese. A vrať mi to.“ Vyškubla jí noviny tak prudce, že Violet zůstal v ruce utržený růžek.

„Daphne!“

Daphne byla nevinnost sama. „Měla jsem to jako první.“

„No dobře!“

„Poslechni si tohle.“ Violet se k ní naklonila.

Daphne četla: „Flamendr, známý kdysi jako hrabě Clyvedon, se konečně rozhoupal a poctil Londýn svou návštěvou. Přestože se ještě neuráčil dostavit na žádnou společenskou slavnost, byl nový vévoda z Hastingsu několikrát viděn v klubu U bílé kočky a jednou v dostihové a sázkové kanceláři Tattersall.“ Odmlčela se, aby se nadechla.

„Jeho milost žila šest let v cizině. Je to snad pouhá shoda náhod, že se vrátil až teď, když je starý vévoda mrtvý?“

Daphne vzhlédla. „Panebože, ta je hrubá. Není Clyvedon jedním z Anthonyho přátel?“

„Teď je to Hastings,“ poznamenala Violet automaticky, „a ano, myslím, že on a Anthony se na Oxfordu kamarádili. A řekla bych, že i v Etonu.“ Při té myšlence svraštila obočí a přimhouřila modré oči. „Pokud mi slouží paměť, byl to pěkný výlupek. Vždycky byl se svým otcem na kordy. Ale údajně je dost inteligentní. Mám dojem, že Anthony tvrdil, že byl v matematice nejlepší. Což,“ stočila oči ke stropu, „nemůžu tvrdit o žádném ze svých dětí.“

„No tak, mami,“ dobírala si ji Daphne. „Jsem si jistá, že kdyby na Oxford přijímali i ženy, taky bych byla nejlepší.“ Violet si odfrkla. „Když byla guvernantka nemocná, opravovala jsem tvoje početní úlohy, Daphne.“

„Tak možná v dějepise,“ zkusila to Daphne znovu a zakřenila se. Vrátila se zpátky k novinám, které držela v ruce, a oči jí zabloudily ke jménu nového vévody. „Vypadá docela zajímavě,“ poznamenala tiše.

Violet na ni ostře pohlédla. „Pro mladou dámu tvého věku je naprosto nevhodný.“

„Legrační, jak má můj ,věk‘ široké hranice. Jednou jsem tak mladá, že ani nesmím poznat Anthonyho přátele, a vzápětí zas tak stará, že ztrácíš naději, jestli se vůbec vdám.“

„Daphne Bridgertonová, nelíbí se mi –“

„– tvůj tón, já vím.“ Daphne se zazubila. „Ale máš mě moc ráda.“

Violet se vlídně usmála a vzala Daphne kolem ramen.

„Bůh je mi svědkem, že mám.“

Daphne matku letmo políbila na tvář. „Je to prokletí mateřství. Musíš nás milovat, i když tě rozčilujeme.“

Violet si povzdychla. „Doufám, že někdy budeš mít děti –“

„– stejné jako jsem já, já vím.“ Daphne se nostalgicky usmála a položila si hlavu na matčino rameno. Matka dokázala být příliš všetečná a otec se zajímal víc o hony a lovecké psy než o společenské záležitosti, ale jejich manželství bylo vroucí, plné lásky, smíchu a dětí. „Mohla bych udělat mnohem horší věci, než následovat tvého příkladu, mami,“ zašeptala.

„To ráda slyším, Daphne,“ řekla Violet a oči se jí zaleskly.

Daphne si natočila na prst pramínek kaštanových vlasů a zasmála se. Sentimentální okamžik se rozplynul. „Pokud jde o manželství a děti, ráda půjdu v tvých šlépějích, mami, až na to, že jich nemusím mít zrovna osm.“

Ve stejnou chvíli seděl Simon Basset, nový vévoda z Hastingsu a nedávný předmět rozhovoru Daphne a Violet Bridgertonových, U bílé kočky. Jeho společníkem nebyl nikdo jiný než Anthony Bridgerton, nejstarší Daphnin bratr. Ti dva tvořili neobyčejnou dvojici, byli vysocí a atletické postavy, s hustými tmavými vlasy. Jen Anthony měl stejně sytě čokoládově hnědé oči jako jeho sestra a Simon ledově modré se zvláštním, pronikavým pohledem.

Právě oči se zasloužily o jeho pověst. Když se na někoho díval, upřeně a neochvějně, člověk se necítil ve své kůži. Ženy se roztřásly.

Ne tak Anthony. Ti dva se znali léta, a když Simon nadzvedl obočí a zabodl do něj svůj ledový pohled, Anthony se jen smál. „Zapomínáš, že jsem tě viděl s hlavou v nočníku,“ připomněl mu jednou. „Od té doby tě jen těžko můžu brát vážně.“

Na což Simon odpověděl: „Ano, ale pokud si vzpomínám, byl jsi jedním z těch, kteří mě nad tou vonící nádobou drželi.“

„Je to jeden z okamžiků, na které jsem nejvíc hrdý, tím si buď jistý. Ale příští noc jsi mi to vrátil ve formě tuctu úhořů v mojí posteli.“

Simon se usmál při vzpomínce na obě příhody i rozhovor, který následoval. Anthony byl dobrý přítel, právě takový, jakého by chtěl mít po boku, kdyby bylo nejhůř. Byl prvním člověkem, kterého po návratu do Anglie vyhledal.

„Jsem moc rád, že jsi tady, Clyvedone,“ poznamenal Anthony, jakmile zasedli ke stolu U bílé kočky. „Och, nejspíš teď ale budeš trvat na tom, abych ti říkal Hastingsi.“

„Ne,“ odpověděl Simon rázně. „Hastings se jmenoval můj otec. Nic jiného nikdy nebyl.“ Odmlčel se. „Jestli musím, převezmu jeho titul, ale nechci, aby mě kdokoli oslovoval jeho jménem.“

„Jestli musíš?“ Anthony nepatrně rozevřel oči. „Většina mužů by při té skvělé vyhlídce na vévodství nemluvila tak odevzdaně.“

Simon si prohrábl tmavé vlasy. Věděl, že by si podle ostatních měl vážit práva prvorozeného a dávat najevo neochvějnou hrdost nad proslulou historií Bassetovy rodiny. Pravdou však bylo, že se mu z toho všeho dělalo špatně. Celý život se stavěl proti očekáváním svého otce, a tak se mu teď zdálo absurdní snažit se žít v jeho jménu.

„Je to mizerné břímě,“ zavrčel konečně.

„Radši by sis na to měl zvyknout,“ doporučil mu Anthony věcně. „Všichni ti tak budou říkat.“

Simon věděl, že je to pravda, ale pochyboval, že se s titulem někdy sžije.

„No, ať už je to jak chce,“ dodal Anthony, který respektoval přítelovo soukromí a nevrtal se dál v oči vidně nepříjemném tématu, „jsem rád, že ses vrátil. Možná budu mít konečně klid, až budu příště doprovázet sestru na ples.“

Simon se opřel, natáhl dlouhé, svalnaté nohy a překřížil je v kotnících. „Zvláštní poznámka.“

Anthony nadzvedl obočí. „Kterou, jak předpokládáš, ti vysvětlím?“

„Samozřejmě.“

„Měl bych tě nechat, ať to zjistíš sám, ale víš, že jsem si nikdy neliboval v krutostech.“

Simon se uchechtl. „To tvrdí muž, který mi strčil hlavu do nočníku?“

Anthony mávl přezíravě rukou. „Tehdy jsem byl mladý.“

„Zato teď jsi vzor dobrých mravů a počestnosti?“ Anthony se zazubil. „Přesně tak.“

„Tak mi pověz,“ protáhl Simon, „jak přesně ti podle tvého ulehčím život?“

„Předpokládám, že hodláš zaujmout svoje místo ve společnosti?“

„Předpokládáš špatně.“

„Ale chystáš se snad tento týden na ples lady Danburyové?“ vyzvídal dál Anthony.

„Jen proto, že mám tu starou paní velice rád. Vždycky říká, co si myslí, a –“ Simonovy oči se zahleděly do dálky.

„A?“ pobídl ho Anthony.

Simon mírně zavrtěl hlavou. „To nic. Jen ke mně byla neobyčejně milá, když jsem byl ještě dítě. Několikrát jsem v jejím domě strávil školní prázdniny, spolu s Riverdalem. Její synovec, víš?“

Anthony znovu přikývl. „Aha. Takže nemáš zájem vstoupit do společnosti. Tvoje rozhodnutí na mě dělá dojem. Ale dovol mi, abych tě varoval – i když nebudeš chodit na společenské události smetánky, ony si tě stejně najdou.“

Simonovi, který si právě usrkl brandy, při pohledu na Anthonyův obličej zaskočilo. Po chvilce kašlání a prskání se mu konečně podařilo ze sebe vypravit: „Koho tím ony, prosím tě, myslíš?“

Anthony se otřásl. „Matky.“

„Jelikož jsem žádnou neměl, nemůžu říct, že chápu, kam míříš.“

„Matky ze společnosti, ty hňupe. Dračice, co jim z tlamy šlehají plameny, s dcerami – bůh nám pomoz – ve věku na vdávání. Můžeš utíkat, ale nikdy se před nimi neschováš. A musím tě varovat, ta moje je ze všech nejhorší.“

„Dobrý bože. A to jsem si myslel, že Afrika je nebezpečná.“

Anthony vrhl po příteli soucitný pohled. „Najdou si tě. A až tě dostanou, zjistíš, že jsi v pasti. Budeš konverzovat s pobledlou mladou dámou, celou v bílém, která neumí mluvit o ničem jiném než o počasí a mašlích do vlasů.“

Simon se zatvářil pobaveně. „Chápu dobře, že během mého pobytu v cizině se z tebe stalo něco jako dobrá partie?“

„Ujišťuju tě, že bez jakéhokoli přičinění z mé strany. Kdyby to bylo na mně, vyhnul bych se společenským večírkům jako moru. Ale moje sestra loni poprvé vstoupila do společnosti a já ji musím čas od času doprovázet.“

„Myslíš Daphne?“

Anthony překvapeně vzhlédl. „Vy dva jste se někdy setkali?“

„Ne,“ připustil Simon, „ale vzpomínám si na dopisy, které ti psala, když jsi byl ve škole, a vybavil jsem si, že byla čtvrtá v řadě, takže musí začínat písmenem D –“

„Ach ano,“ povzdychl si Anthony a stočil oči ke stropu.

„Bridgertonova metoda pojmenovávání dětí. Pak nikdo zaručeně nezapomene, kdo jsi.“

Simon se zasmál. „Funguje to, ne?“

„Víš co, Simone?“ nadhodil Anthony náhle a naklonil se dopředu. „Slíbil jsem matce, že se koncem týdne zúčastním rodinné večeře. Co kdybys šel se mnou?“

Simon nadzvedl tmavé obočí. „Nevaroval jsi mě snad právě před matkami a dívkami, pohybujícími se ve společnosti?“

Anthony se zasmál. „Vezmu si na starost, aby se matka držela zpátky, a s Daff si nedělej starosti. Je to výjimka potvrzující pravidlo. Bude se ti moc líbit.“

Simon přimhouřil oči. Hraje si Anthony na dohazovače?

Nedokázal to odhadnout.

Jako by mu přítel četl myšlenky, zasmál se. „Nemyslíš si, že tě chci dát s Daphne dohromady, že ne?“

Simon mlčel.

„Nehodili byste se k sobě. Jsi na její vkus trochu moc zadumaný.“

Simona napadlo, že je to zvláštní poznámka, ale místo toho se zeptal: „Takže už dostala nějakou nabídku k sňatku?“

„Několik.“ Anthony do sebe kopl zbytek brandy a spokojeně vydechl. „Dovolil jsem jí, aby všechny odmítla.“

„To je od tebe dost shovívavé.“

Anthony pokrčil rameny. „V dnešní době je nejspíš přehnané doufat v lásku, ale nechápu, proč by neměla být s manželem šťastná. Ucházel se o ni chlápek, který je dost starý, aby byl jejím otcem, další, který by mohl být mladším bratrem jejího otce, jeden, který byl příliš škrobený na náš bouřlivý klan, a tenhle týden, drahý bože, to bylo nejhorší!“

„Co se stalo?“ vyzvídal Simon.

Anthony si unaveně promnul spánky. „Ten poslední nápadník byl velmi laskavý, ale dost hloupý. Možná by sis myslel, že po našem prohýřeném mládí budu naprosto bez citů –“

„Opravdu?“ zeptal se Simon s prohnaným úsměvem. Anthony se na něj zamračil. „Nerad bych tomu ubožákovi zlomil srdce.“

„Neudělala by to snad Daphne?“

„To ano, ale já bych mu to musel říct.“

„Pokud jde o nabídky k sňatku, jen málo bratrů by nechalo svým sestrám takovou volnost,“ prohodil Simon tiše.

Anthony znovu pokrčil rameny, jako by si nedokázal představit, že by se k Daphne choval jinak. „Je mi dobrou sestrou. Je to to nejmenší, co pro ni můžu udělat.“

„Rád bych tě utěšil, že to všechno brzy skončí, ale máš tři další sestry, které čekají na tvá křídla,“ dobíral si ho Simon.

Anthony viditelně povadl. „Eloise vstoupí do společnosti za dva roky, Francesca rok po ní, ale než dospěje Hyacinth, budu mít chvíli oddechu.“

Simon se uchechtl. „Nezávidím ti tvou zodpovědnost.“ Zatímco však mluvil, pocítil zvláštní touhu a uvažoval, jaké by to bylo, kdyby nebyl na světě úplně sám. Nehodlal založit vlastní rodinu, ale možná, kdyby v nějaké vyrůstal, jeho život by se vyvíjel jinak.

„Přijdeš tedy na tu večeři?“ Anthony vstal. „Neformální, samozřejmě. Nikdy nepovažujeme jídlo za společenskou událost, když je to jen v rodinném kruhu.“

V příštích několika dnech měl Simon spoustu věcí k zařizování, ale než si stačil připomenout, že musí dát svoje záležitosti do pořádku, slyšel se promluvit: „Rád přijdu.“

„Skvělé. Nejdřív se ale uvidíme na tom flámu u lady Danburyové?“

Simon se otřásl. „Ne, jestli to závisí na mně. Mám v úmyslu dostat se dovnitř a ven během třiceti minut.“

„Vážně si myslíš,“ nadzvedl Anthony pochybovačně obočí, „že dokážeš jít na ten večírek, vzdát lady Danburyové hold a zase zmizet?“

Simon energicky a upřímně přikývl.

Ale Anthonyho halasný smích nebyl moc uklidňující.

2. kapitola

Nový vévoda z Hastingsu je velmi zajímavý člověk. Přestože je všeobecně známo, že se svým otcem nevycházel, ani naše autorka zatím nedokázala zjistit důvod této rozluky.

SPOLEČENSKÉ NOVINY LADY WHISTLEDOWNOVÉ, 26. DUBNA 1813

O pár dní později stála Daphne při okraji tanečního sálu lady Danburyové, stranou od elegantně vyhlížejícího davu. Byla se svým místem naprosto spokojená.

Za normálních okolností by se na večírku bavila, měla ráda slavnosti stejně jako ostatní mladé dámy, ale v podvečer jí Anthony sdělil, že ho před dvěma dny opět vyhledal Nigel Berbrooke a požádal o její ruku. Zase. Anthony samozřejmě odmítl (zase!), ale Daphne měla tísnivý pocit, že Nigel hodlá být nepříjemně neodbytný. Dvě nabídky k sňatku během dvou týdnů přece nejsou projevem muže, který se snadno smiřuje s porážkou.

Přes taneční sál ho viděla, jak se rozhlíží, a zacouvala víc do přítmí.

Netušila, jak se k tomu ubohému muži zachovat. Nebyl moc chytrý, ale zároveň ani zlý, a přestože jí bylo jasné, že musí jeho pobláznění zastavit, připadalo jí mnohem jednodušší zachovat se jako zbabělec a prostě se mu vyhýbat.

Napadlo ji, že zmizí do dámského salonku, když vtom ji zastavil známý hlas.

„Daphne, copak tu děláš?“

Vzhlédla. Spatřila, jak se k ní prodírá její nejstarší bratr.

„Anthony,“ vydechla a snažila se rozhodnout, jestli je ráda, že ho vidí, nebo jí vadí, že by se mohl plést do jejích záležitostí. „Nevěděla jsem, že tu budeš.“

„Matka,“ utrousil pochmurně. Další slovo už nebylo nutné.

„Aha,“ kývla Daphne soucitně. „Víc neříkej. Naprosto chápu.“

„Sepsala seznam mých potenciálních nevěst.“ Vrhl po sestře pohled štvance. „I tak ji ale máme rádi, že?“

Daphne se přidušeně zasmála. „Ano, Anthony, to máme.“

„Je to jen přechodné šílenství,“ zabručel. „Musí. Jiné vysvětlení nevidím. Byla to docela rozumná matka, dokud jsi nepřišla do věku vhodného pro manželství.“

„Já?“ zasténala Daphne. „Takže je to všechno moje vina? Jsi o celých osm let starší než já!“

„To ano, ale tahle manželská posedlost ji chytila, až když jsi dospěla.“

Daphne si odfrkla. „Odpusť mi, pokud nebudu dostatečně solidární. Podobný seznam jsem dostala už loni.“

„Vážně?“

„Samozřejmě. A poslední dobou mi matka vyhrožuje, že mi je bude předkládat každý týden. Trápí mě otázkou manželství mnohem víc, než si umíš představit. Svobodní muži jsou pro ni výzva. Staré panny ji naopak dojímají. A pro případ, že sis toho nevšiml, jsem žena.“

Anthony se tiše zasmál. „A já tvůj bratr. Nevšímám si takových věcí.“ Věnoval jí prohnaný pohled. „Přineslas ho sem?“

„Svůj seznam? Proboha ne. Co si o mně myslíš?“ Jeho úsměv se prohloubil. „Já ten svůj mám.“ Daphne zalapala po dechu. „To snad ne!“

„Jo. Jen abych matku potrápil. Chci si ho prohlížet přímo před ní, vytáhnout lorňon –“

„Žádný nemáš.“

Zakřenil se – tím pomalým, uličnickým úsměvem, kterým disponovali všichni Bridgertonovi. „Pro tuhle příležitost jsem si jeden koupil.“

„Anthony, to nesmíš. Zabije tě. A pak si najde způsob jak obvinit mě.“

„S tím počítám.“

Daphne ho plácla po rameni, čímž vyvolala dosti hlasité zasupění, díky němuž půl tuctu účastníků večírku vrhlo zvědavé pohledy jejich směrem.

„Dobrá trefa,“ poznamenal Anthony a mnul si rameno.

„Žádná dívka nemůže žít dlouho se čtyřmi bratry, aniž by se naučila, jak je zkrotit.“ Zkřížila paže. „Ukaž mi ten seznam.“

„Po tom, cos mě napadla?“

Daphne stočila hnědé oči v sloup a zvedla hlavu v netrpělivém gestu.

„Tak dobře.“ Sáhl do vesty, vytáhl složený ústřižek papíru a podal jí ho. „Pověz mi, co si o tom myslíš. Jsem si jistý, že tvoje jedovaté poznámky nebudou brát konce.“

Daphne rozložila papír a upřeně se zadívala na matčino úhledné, elegantní písmo. Vikomtka Bridgertonová tu vyjmenovala osm žen. Osm velice žádoucích, zámožných mladých žen.

„Přesně to, co jsem čekala,“ zamumlala Daphne.

„Je to tak hrozné, jak si myslím?“

„Ještě horší. Philipa Featheringtonová je prostoduchá jako špalek dřeva.“

„A ty ostatní?“

Daphne k němu vzhlédla a nadzvedla obočí. „Stejně ses nechtěl letos ženit, ne?“

Anthony sebou trhl. „A co tvůj seznam?“

„Už je dost zastaralý. Tři z pěti se loni oženili. Matka mi pořád spílá, že jsem si je nechala proklouznout mezi prsty.“

Oba si povzdychli a sklesle se opřeli o zeď. Violet Bridgertonová byla posedlá odhodláním oženit a provdat své děti. Anthony, nejstarší syn, a Daphne, nejstarší dcera, nesli hlavní nápor onoho tlaku. Přesto se Daphne domnívala, že kdyby vikomtka dostala vyhovující nabídku, možná by s radostí provdala i desetiletou Hyacinth.

„Dobrý bože, vypadáte zničeně. Co děláte tady v rohu?“ Další okamžitě rozpoznatelný hlas. „Benedicte,“ pronesla Daphne, když na něj mrkla koutkem oka, aniž pohnula hlavou. „Neříkej, že se máti podařilo vyštvat tě na dnešní večírek.“

Pochmurně přikývl. „Je naprosto dokonalá v přemlouvání a vzbuzování pocitů viny. Tenhle týden mi třikrát připomněla, že pokud se Anthony nebude činit, zůstane možná zajištění pokračování rodu na mně.“

Anthony zasténal.

„Domnívám se, že to vysvětluje váš útěk do toho nejtmavšího kouta tanečního sálu?“ pokračoval Benedict.

„Abyste se vyhnuli matce?“

„Vlastně,“ odpověděl Anthony, „viděl jsem Daff, jak se krčí v ústraní, a –“

„Krčí?“ opakoval Benedict s předstíraným zděšením. Popuzeně se zamračila. „Šla jsem se sem schovat před

Nigelem Berbrookem,“ vysvětlila. „Nechala jsem matku ve společnosti lady Jerseyové, takže není pravděpodobné, že by si mě v dohledné době všimla, ale Nigel –“

„Je to víc opice než člověk,“ utrousil Benedict.

„No, přesně takhle bych ho nepopsala,“ namítla Daphne ve snaze být milá, „ale není moc chytrý a je mnohem snazší držet se mu z cesty než zranit jeho city. Samozřejmě teď, když jste mě všichni našli, se mi nepodaří vyhýbat se mu dlouho.“

Anthony ze sebe vypravil pouhé: „Co?“

Daphne se podívala na oba starší bratry vysoké kolem stopětaosmdesáti centimetrů, s širokými rameny a laskavýma hnědýma očima. Oba měli husté kaštanové vlasy – stejného odstínu jako ona – a ve vybrané společnosti se nedokázali pohybovat bez doprovodného hloučku štěbetajících mladých dam.

A kam půjde houf švitořících dívek, přijde jistě i Nigel Berbrooke.

Daphne už viděla hlavy otáčející se jejich směrem. Ctižádostivé matky pošťuchovaly své dcery a ukazovaly na oba Bridgertonovy bratry.

„Věděla jsem, že jsem měla jít do toho salonku,“ vzdychla Daphne.

„Co to držíš za papír, Daff?“ zeptal se Benedict.

Roztržitě mu podala seznam Anthonyho potenciálních nevěst.

Při Benedictově halasném smíchu zkřížil Anthony paže.

„Moc se mi nesměj. Zaručuju ti, že příští týden dostaneš podobný seznam.“

„Bezpochyby,“ souhlasil Benedict. „Je zázrak, že Colin –“ Prudce se obrátil. „Coline!“

Ke skupince se připojil další Bridgertonův bratr.

„Ach Coline!“ vykřikla Daphne a objala ho. „Jsem tak ráda, že tě vidím.“

„Všimni si, že nás tak nadšeně nevítala,“ postěžoval si Anthony Benedictovi.

„Vás vidím pořád,“ odsekla Daphne. „Colin byl pryč celý rok.“ Pak ho naposledy stiskla a ustoupila. „Čekali jsme tě až příští týden.“

Colinovo pokrčení jednoho ramene dokonale ladilo s jeho nesouměrným úsměvem. „V Paříži byla nuda.“

„Aha,“ odhadla ho Daphne bystře. „Už ti nezbyly žádné peníze.“

Colin se zasmál a zvedl ruce v kapitulaci. „Vinen stejně jako obviněn.“

Anthony bratra objal a chraplavě promluvil: „Je fajn, že jsi zase doma, bratře. I když finance, které jsem ti poslal, ti měly vydržet nejmíň do –“

„Přestaň,“ vydechl Colin bezmocně, hlas stále podbarvený smíchem. „Slibuju, že zítra mi můžeš vynadat, za co chceš. Dnes večer bych si ale rád vychutnal společnost své milované rodiny.“

Benedict se ušklíbl. „Musíš být úplně švorc, když nám říkáš ,milovaní‘.“ Zároveň se ale naklonil dopředu a srdečně bratra objal. „Vítej doma.“

Colin, nejlehkomyslnější člen rodiny, se zazubil a v zelených očích mu zablýsklo. „Jsem rád, že jsem zpátky. Musím sice říct, že počasí tu není ani zdaleka tak krásné jako v Evropě, a pokud jde o ženy, Anglie bude jen stěží konkurovat signorinám, které jsem –“

Daphne ho plácla přes ruku. „Dovol mi připomenout, že je tu jedna dáma přítomna, hulváte.“ V jejím hlase však nebyl žádný hněv. Ze všech sourozenců byl Colin nejbližší jejímu věku – jen o osmnáct měsíců starší než ona. Jako děti byli nerozluční – a vždycky v potížích. Colin byl rozený šprýmař a Daphne nikdy nepotřebovala dlouho přemlouvat, aby se k jeho piklím připojila.

„Ví máma, že jsi doma?“ zeptala se.

Colin zavrtěl hlavou. „Přišel jsem do úplně prázdného domu a –“

„Ano, matka dnes večer uložila mladší sourozence brzy do postele,“ poznamenala Daphne.

„Nechtěl jsem čekat a jen tak točit palci, takže mi Humboldt poradil, kde vás najdu, a já přišel.“

Daphne se rozzářila. Široký úsměv provázel vlídný pohled jejích tmavých očí. „Jsem ráda, že jsi tu.“

„Kde je vlastně máti?“ zajímal se Colin a natáhl krk, aby se rozhlédl po davu. Jako všichni Bridgertonovi byl vysoký, takže mu to nedalo moc práce.

„Tamhle v rohu s lady Jerseyovou,“ kývla Daphne.

Colin se otřásl. „Počkám, až se jí zbaví. Netoužím, aby mě ta dračice zaživa roztrhala.“

„Když už mluvíme o dračicích…,“ poznamenal Benedict jedovatě, a aniž pohnul hlavou, očima zalétl doleva.

Daphne sledovala jeho pohled a spatřila, že se k nim pomalu prodírá lady Danburyová s holí v ruce. Daphne nervózně polkla a narovnala se. Břitký humor lady Danburyové byl mezi smetánkou legendární. Daphne se vždycky domnívala, že pod tím jízlivým zevnějškem bije laskavé srdce, ale přesto každého děsilo, když ho lady Danburyová donutila k rozhovoru.

„Není úniku,“ slyšela zasténat jednoho z bratrů. Zasyčela na něj a věnovala staré dámě váhavý úsměv.

Lady Danburyová nadzvedla obočí. Kousek před hloučkem Bridgertonových se zastavila a vyštěkla: „Netvařte se, že mě nevidíte!“

Vzápětí se ozvala rána holí o podlahu, tak hlasitá, že Daphne uskočila a šlápla Benedictovi na nohu.

„Uff,“ vydechl Benedict.

Jelikož bratři vypadali, že náhle oněměli (kromě Benedicta samozřejmě, ale Daphne se nedomnívala, že jeho bolestné zasténání může považovat za srozumitelný projev), polkla a vypravila ze sebe: „Doufám, že nedělám ten dojem, lady Danburyová, protože –“

„Vy ne,“ prohlásila lady Danburyová panovačně. Bodla holí do vzduchu a pak jí opsala dokonale vodorovnou čáru, která končila nebezpečně blízko Colinova žaludku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bridgertonovi: Vévoda a já.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.