přeložil Roman Lipčík

Copyright © 2018 Mandy Robotham

Translation © 2021 Roman Lipčík

All rights reserved.

ISBN 978-80-249-4392-3

Klukům: Simonovi, Harrymu a Finnovi.

A také matkám a porodním sestrám po celém světě

Poznámka autorky

Porodní sestry si mezi sebou s oblibou povídají, analyzují a rozebírají. Když odrodíme, při tlachání v odpočívárně u kávy vyprávíme o tom, jak krásný to byl porod, a svěřujeme se s drobnými dilematy: jak sdělit ženám, jak velké vypětí je při porodu čeká? Má smysl je už dopředu podrobně připravovat, jaké utrpení spojené s extází při porodu zažijí? Přivedlo mě to k obecnější úvaze morálního rázu, k situaci, kdy by porodní sestra nechtěla nasadit všechny síly pro bezpečné přežití matky a dítěte. V jakém případě anebo kde by k něčemu takovému mohlo dojít?

Měla jsem na to jedinou odpověď: v případě dítěte, jež by už pouhými svými geny vzbuzovalo odpor všech, kteří nepředstavitelně trpěli vinou jeho otce – Adolfa Hitlera. Ze souhry mého zájmu o válečné dějiny a vášně přivádět na svět děti se zrodila myšlenka na tuto knihu. Vybrala jsem si reálné postavy Hitlera a Evy Braunové, kteří i po osmi desetiletích vyvolávají prudké emoce, a tak jsem podrobila zatěžkávací zkoušce svůj vlastní morální kompas. Přesto ale neslevuji ze zásady, že v okamžiku rození dítěte jsou si všechny ženy rovny: princezny nebo chuďasky, andělské nebo zlé povahy, při porodu si musíme všechny bez rozdílu hrábnout až na dno. Porod stírá všechny předsudky. I Eva je v okamžiku, kdy rodí, jednou z těch žen. Stejně tak dítě přichází na svět bez morální poskvrny – je nevinné, zcela čisté.

Čerpala jsem sice z badatelských podkladů a reálií, ale pokusila jsem se o vytvoření vlastního obrazu z dějin. Už dříve se spekulovalo, že Führer a jeho pozdější žena zplodili potomka, ale Dítě Třetí říše je smyšlený příběh, při jehož tvorbě jsem si v duchu položila otázku: Co kdyby? Stejně tak Anke je smyšlená postava, ztělesňuje však to, co vyciťuji u nejedné porodní sestry: šlechetná bytost, kterou však sžírají pochybnosti a obavy. Jinými slovy, normální člověk.

1

Irena

Německo, leden 1944

V baráku se rozhostil na pár okamžiků klid, jak tomu bývalo pokaždé takhle časně zrána, skoro až ticho, jež tu a tam narušovalo pochrupávání ženských. Noční hlídka přecházela sem a tam mezi řadami paland a s holí v ruce se rozhlížela po nenasytných hlodavcích, aby je smetla: krysy měly ve zvyku vrhat se po nehybných končetinách spících žen. Z horních pryčen stoupaly do stojatého ledového vzduchu malé obláčky dechu. Byl to zvláštní zážitek neslyšet ženy kašlat v obvyklé symfonii žeber otřásajících se při výdeších ze zubožených plic prolezlých infekcí; vždy to vypadalo, že při dalším nádechu se jim hrudní koše rozletí. Každých třicet vteřin proťaly tmu tenoučké paprsky bílého světla, jak reflektor venku neúnavně přejížděl po škvírách v ledabyle stlučených prkenných stěnách, za nimiž se nacházelo to, čemu jsme říkaly domov, protože jiný jsme neměly.

Poklimbávala jsem v přední části baráku, protože jsem věděla, že Irena je v první době porodní. Ticho rozčísl výkřik z palandy poblíž kamínek, jak ji prudký stah stočil do klubíčka, vytrhl z nepokojného spánku a přinutil ji zaúpět skrz zaťaté ulámané zuby:

„Anko, Anke! Ne! Ne ne…! Zastav to!“

Její neklid nebyl známkou slabosti – Irena si tím prošla už dvakrát v době míru –, nýbrž nevyhnutelným průvodním jevem porodu. Rodila dítě. Přivede ho na svět, a to vzbuzovalo v Ireně hrůzu. Dokud bylo dítě v ní, tu a tam koplo, aby dalo na vědomí, že ještě nespotřebovalo všechny matčiny životodárné tekutiny a chce ještě, zbývala naděje. Jakmile bude venku, naděje se dramaticky sníží.

Za chvíli už jsem stála vedle ní, vytahovala hadry a papíry, jež jsme nashromáždily, a připravovala kbelík s vodou, který jsme ještě před večerkou s námahou přivlekly od studny. Byla neklidná, prožívala delirium, jež obvykle vídáme u pacientů s tyfem. Vyschlými rty se z ní znovu a znovu dralo jméno jejího muže, který pravděpodobně přišel už dávno o život v jiném táboře, a házela sebou na tenkém slamníku, až dřevěné laťky pod ním skřípaly.

„Ireno, Ireno,“ opakovala jsem šeptem její jméno a nakláněla se k ní, abych se dostala do zorného pole jejích očí, které se neustále zavíraly a zase otvíraly. Na rozdíl od rodiček v berlínských nemocnicích matky koncentráčnice při porodu odplouvaly jinam, do jiného světa, do hájemství své mysli. Uvažovala jsem, že je to asi způsob, jak uniknout skutečnosti, že přivádějí děti do tohoto drsného, hrozného světa, a vybudovat pohodlné hnízdo alespoň ve snu, když ve skutečném životě to nejde.

Porod proběhl rychle. Napotřetí to tak zpravidla bývá. Irena měla za sebou už několik hodin občasných stahů a kontrakce teď šly rychle za sebou a spěly prudce k vrcholu. Teď už vedle mě stála i Rosa, kterou rozruch taky probral z polospánku. Rozdělala skomíravý oheň a dala vařit trochu vody. Jiná žena přinesla lampu, v níž pro tuto příležitost ušetřila maličko petroleje. Nic víc kromě důvěry v Matku Přírodu jsme po ruce neměly.

Kontrakce byly prudké a plodová voda odtekla při jedné obzvlášť divoké. Bylo jí žalostně málo – ale Irena odolávala. V každé jiné situaci by tělo bylo nucené ze sebe plod vytlačovat, v přirozeném a neúprosném popudu. Prvorodičky si často dělají starosti, jestli poznají, kdy je čas tlačit, a my porodní sestry je můžeme jen uklidňovat, že to zcela jistě poznají, protože to je vnitřní tlak, jaký ještě nezažily, přívalová vlna, které se poddají, protože vzdorovat jí nelze. Irena se však držela svého dítěte zuby nehty, vytekl z ní jen tenký pramínek hlenovité krve, jak jsem viděla, když jsem se podívala pod deku. Znamenalo to, že tělo je víc než připravené plod vypustit, přímo po tom dychtí. Matka však pouhou silou železné vůle drží bránu zavřenou.

Po několika dalších silných stazích Irenina děloha zvítězila: zaznělo výmluvné zachrčení, jež provází lidský rod od úsvitu věků, a já ve světle lampy uviděla, že dítě je na cestě. Hlavička ještě nevylezla, ale pod tenkou, téměř průsvitnou pokožkou Ireniných hýždí se v oblině už rýsoval charakteristický tvar. Irena v zoufalství švihala hlavou, hekala a mumlala: „Ne, ještě ne, zůstaň v bezpečí, děťátko.“ Ruce jí zabloudily k dolní otevřené partii, jakoby v zoufalém pokusu přinutit dítě, aby se vrátilo zpátky. Rosa stála Ireně u hlavy, šeptem ji upokojovala a dávala jí po doušcích napít té nejčistší vody, jakou jsme sehnaly, a já zůstávala s lampou u jejích stehen.

Dítě nedbalo na to, jaká ho čeká budoucnost, a rozhodlo se přijít na svět. Při dalším stahu vyrašily mezi Ireninými stydkými pysky černé vlasy a já ji nabádala „odfukuj, odfukuj“ ve snaze trochu zpomalit postup, abychom se vyhnuly tržným ranám v kůži, které jsme neměly jak ani čím zašít, novému krvácejícímu poranění, na němž by se jen pásly vši a krysy.

Ireně už bylo jasné, že proces nezvrátí, vzdala odpor a dětská hlavička opustila matčiny útroby a kroutivým pohybem si proklestila cestu do světa. Navzdory tomu, kolik porodů už jsem měla za sebou, se pro mě na kratičkou chvíli všechno zastavilo. Hlavička dítěte spočívala na nejčistším hadru, jaký jsme dokázaly obstarat, a ramena a tělo zůstávaly stále ještě uvnitř Ireny. Ta otočila hlavu mokrou potem k Rose a roztřásla se vzlyky úlevy a smutku, jen s malou příměsí radosti. Barák ani nedutal, většina žen se už probudila, dvě nebo tři vystrkovaly hlavy z paland, zvědavost zvítězila nad touhou dospat. Ale jen tak diskrétně vykukovaly, aby nenarušovaly to málo soukromí, které tu rodička měla.

Dítě se z dělohy vynořilo na zádech, podmračeně na mě zíralo a já viděla, jak pomrkává jako čínská panenka a špulí pusu jako kapr, jako by se snažilo dýchat. Vteřiny ubíhaly, ale nebyl důvod k obavám, Irenina životodárná pupeční šňůra mu dodávala filtrovaný kyslík, mnohem čistší než smradlavý vzduch kolem.

„Je to dobré, všechno je v pořádku, dítě tu už za chvilku bude,“ zašeptala jsem. Věděla jsem ale, že proti Ireninu narůstajícímu strachu a sklíčenosti moje slova nic nezmůžou.

Kontrakce zesílily a ona pohnula hýžděmi, aby udělala místo. Hlavička dítěte se pootočila na bok, aby otvorem mohla projít ramena, a pak už z Ireny vyklouzl ven její syn smáčený ještě trochou plodové vody smíchané s krví. Bylo to zubožené stvořeníčko, v porovnání s droboučkými, vyhublými končetinami a napěchovaným šourkem mělo velkou hlavu. Irena ho vyživovala, jak nejlépe dovedla, jenže táborová strava byla chudá na proteiny i tuky, a tohle byl výsledek. Popadla jsem druhý nejčistší hadr, osušila ho a třela nehybné tělíčko, které nevydalo jediný zvuk. „Odejdi, děťátko, ztrať se odsud a ušetři si utrpení,“ pomyslela jsem si ve skrytu duše. Dál jsem ale třela jeho jemnou pokožku a masírovala jsem ho, abych ho probrala, jak je člověk instinktivně naučený, když jde o záchranu života.

Irena se rázem vrátila zpátky z výšin mezi nás a vyděšeně se ptala: „Není mu nic? Jak to, že nepláče?“

„Je jen trochu vyděšený, Ireno, dej mu trochu času,“ uklidňovala jsem ji a sama jsem cítila, jak mi v těle narůstá hladina adrenalinu, když jsem novorozence v duchu pobízela: „No tak, chlapečku, dýchej, udělej to pro ni, honem,“ a přitom jsem mu foukala do polekaného obličejíku a říkala: „Tak nám předveď, jak umíš křičet, maličký. Pěkně se na nás rozkřikni!“

Stačilo ho ještě jednou rázně promnout a rozkašlal se, zajíkl a pak očima ještě vykulenějšíma jako by začal vnímat okolí. Okamžitě jsem ho podala Ireně a přitiskla jí ho na kůži. Po námaze, jakou vynaložila na porod, to bylo nejteplejší místo v celé místnosti a on zareagoval spíš vrněním než křikem zplna hrdla. Každý zvuk však znamenal, že dýchá, že žije.

Poprvé za mnoho měsíců vyjadřoval Irenin výraz naprosté uspokojení. „Pojď, miláčku,“ zavrkala, „ty jsi ale krásný chlapeček. Šikovný klučina.“ Po dvou dcerách přivedla na svět prvního chlapce, po kterém její muž toužil. Nikdo nevyslovil nahlas, co každého napadlo – že patrně žádné z dětí neuvidí dospět do plné síly, kdy by se z nich stali plnohodnotní lidé. Nikdo nechtěl propíchnout bublinu štěstí, v níž momentálně prodlévala.

Rosa i já jsme beze slova pokračovaly v přidělených rolích. Rosa zůstala u Ireny a jejího dítěte, které zasunula hlouběji pod těch pár dek, které jsme daly dohromady, a já jsem bedlivě sledovala Ireniny pohlavní orgány, z nichž vytékala krev a hromadila se na hadru. Bylo to normální – prozatím. Od prvních chvil, kdy jsem se začala školit na porodní sestru, mi ale placenta dělala větší starost než děti. Pouhým vyčerpáním se mohlo tělo uzavřít a jednoduše odmítnout placentu vypudit. Na čele a vzadu na krku mi vyrazily kapky potu. Přijít v této fázi o matku i dítě by dokládalo, že Matka Příroda skutečně nemá srdce.

Ale Irena si s tím poradila jako vždy a se vším v tomhle nehostinném prostředí zbaveném lidskosti. Její obličej zkoupaný ještě stále v hormonech ryzí lásky se bolestně svraštil, jak nastoupila další kontrakce. Po dvou stazích vypadla na hadry drobná, bezbarvá placenta. Dítě vysálo ze své předporodní zásobárny každý gram tuku, až z ní zbyl pomačkaný cár, od nějž se vinula šlachovitá šňůra. Z dobře krmených Němek vycházely tučné šťavnaté pupeční šňůry vinoucí se v bujných spirálách z bohatě prokrvené tkáně, kterou celých devět měsíců zásobovaly živinami. Od příchodu do tábora jsem se nesetkala s jinými než neduživými.

Jakmile jsem si ověřila, že placenta vyšla ven celá – kdyby kousek zůstal uvnitř, mohl by způsobit smrtelnou infekci –, otevřely jsme dveře baráku a vyhodily ji ven, daleko od vchodu. Zběsile se k ní seběhlo několik krys, některé byly velké skoro jako kočka, vylézaly z děr v boční stěně baráku a rvaly se mezi sebou, která se dostane první k pořádné porci čerstvého masa. Před několika měsíci vypukl mezi ženami spor, jestli je rozumné krysy takhle krmit, protože tak jen vyrostou, jenže ta zvířata byla ve svém úsilí sehnat potravu neúprosná. Když žádnou neměly, obrátily se proti nám a ohryzávaly ty z nás, které byly příliš nemocné na to, aby se pohnuly, příliš letargické na to, aby si to uvědomovaly. Když jsme odvrátily pozornost těch tvorů nebo když jsme je nasytily, měly jsme aspoň na chvíli pokoj od jejich slídění. Hlodavce jsem nesnášela, na druhou stranu jsem ale musela obdivovat, jaký mají pud sebezáchovy. Ať hlodavec nebo člověk, všichni jsme se prostě snažili přežít.

S Rosou jsme vším, co bylo po ruce, kolem Ireny uklidily a ona si zatím tiskla nahého novorozeného chlapce na svou holou pleť – neměly jsme nic, do čeho bychom ho oblékly. Lačně pil z jejího povadlého prsu, tvářičky se mu propadaly, jak sál životní sílu z téměř vyprahlého masa. Příliv hormonů jí způsobil nové křeče v těžce zkoušeném břiše, ale vypadala, jako by jí nové nápory, jimž bylo její tělo vystaveno, dělaly radost. Rosa uvařila z ušetřených kopřivových listů trochu čaje a v Irenině obličeji se asi hodinu zračila ničím nezkalená radost. Ale jak tma řídla a štěrbinami ve stěnách se začalo dovnitř vlévat světlo, osazenstvo baráku zneklidnělo. Ireně a jejímu dítěti nezbývalo moc času.

Pár žen přišlo blíž, v kruhu Irenu obstoupilo a spustilo písničku na uvítanou děťátka. Za normálních podmínek by přinesly dárky, jídlo nebo květiny. Tady neměly, co by daly, kromě lásky, kterou si střežily kdesi v dobře chráněném koutku srdce, špetky naděje, již tu a tam nechaly vyvřít na povrch. Hodně z nich o děti přišlo nebo od nich byly oddělené a zoufale se jim stýskalo po vůni právě umytých vlasů svých potomků, sourozenců, neteří, synovců… Všechny byly stejně roztoužené. Jedna z nich se nabídla, že děcku požehná, když tu scházel rabín, a všechny ho přijaly za svého. Od matky dostal jméno Jonas, jmenoval se tak i její muž, a ona přijímala s úsměvem, že se její maličký od té chvíle stal součástí dějin, že jeho existence má dopad na svět kolem.

Posadily jsme se do kouta, já, jediná nežidovka v celém baráku, a Rosa a poslouchaly jsme tu krásnou melodii. Jedním uchem jsem vnímala i zvuky probouzejícího se tábora, vykřikované povely dozorců, neustálý dupot jejich holínek na tvrdé umrzlé půdě. Bylo jen otázkou času, kdy vtrhnou do našeho útočiště. Schovávat dítě nemělo smysl. Už jsme to zkusily – zdusit soustavné fňukání a pláč hladového novorozence nebylo možné. Dosáhly jsme tím tehdy jen toho, že se dozorkyně s matkou i dítětem vypořádaly tím nejchladnokrevnějším a nejbrutálnějším způsobem. Když se nám podaří zachránit aspoň jednoho, bude to mít smysl. Irena má další děti, s nimiž se třeba jednou opět shledá. Nebylo to moc pravděpodobné, ale taky ne vyloučené.

Ireně byly nakonec dopřány téměř tři hodiny, během nichž se mohla těšit z tělesné blízkosti svého právě narozeného dítěte. V sedm hodin se rozlétly dveře a s prudkým větrem vtrhly dovnitř i dozorkyně, aby provedly ranní sčítání. Náš barák měl výjimku a nemusel nastoupit venku, protože hodně žen bylo upoutaných na lůžko a dozorkyně soptily vzteky, když během dlouhého čekání omdlévaly. Orodovala jsem u velitele tábora, aby nás sčítali vevnitř, a překvapivě jsem uspěla – byl to z jejich strany vzácný ústupek.

Hned první dozorkyně přítomnost novorozence vycítila. Zrovna tuhle jsem podezírala, že před válkou pracovala v nemocnici, možná jako porodní sestra. Vždycky se na mě dívala s velkým podezřením, široké čelo jí pokaždé rozvlnily zachmuřené vrásky, obzvlášť když jsem byla obklopená Židovkami, kterých by se ona za nic na světě ani nedotkla. To jí ovšem nebránilo, aby je švihala rukojetí svého obušku; uměla si na jejich vyhublých kostrách najít taková místa, aby jim rány působily co největší bolest. A měla ještě jednu, zlověstnější libůstku.

Byla to zrovna ona, a ne dozorkyně, která jí dělala doprovod, kdo svým nosem zachytil měďnatý odér krve z porodu.

„Takže tu máte dalšího, jo?“

Jako vždy jsem vystoupila. Slovní výměny jsme už braly jako hru. Byla jsem si téměř jistá, že prohraji, to mi ale nezabránilo to zkoušet.

„Dítě se narodilo teprve před hodinou,“ zalhala jsem. „To není moc dlouho. Dejte jí ještě chvíli. Sčítání to nenaruší.“

Sjela pohledem po baráku, odkud se na ni upíralo asi šedesát párů očí, mimo jiné i Ireniny, které se tentokrát nedívaly netečně jako obvykle, ale měly takovou jiskru, jakou jsem u ní ještě neviděla. Chvíli to vypadalo, že dozorkyně uvažuje o krátkém odkladu. Potom ale frkla a zabručela: „Předpisy znáte. Já jsem si je nevymyslela. Je čas.“ Devadesát procent ponížení, kterému jsme byly v táboře vystaveny, vysvětlovaly dozorkyně pořád stejným argumentem – my za to nemůžeme, jen plníme rozkazy. Zbývajících deset procent dělaly čistě pro své potěšení.

V té chvíli se Irena vytrhla ze své poporodní euforie, tiskla si dítě k obnaženým prsům, vymrštila se z palandy a začala couvat do kouta vedle kamen. Zanechávala za sebou krvavou stopu.

„Ne, prosím, ne!“ křičela. „Udělám všechno, opravdu všechno, co budete chtít.“

Dozorkyně dala svým kamenným výrazem na srozuměnou, že smlouvání na ni neplatí, a Irena tedy nabídla sebe. „Odveďte místo něho mě. Odveďte mě, ale jeho ušetřete.“ Horečně se obrátila ke mně. „Ty se o něj postaráš, až tady nebudu, viď, Anke?“

Přikývla jsem na souhlas, ale ve skutečnosti to nebylo možné. Těch pár nežidovských matek, kterým dovolili nechat si dítě, mělo mléko stěží pro vlastní kojence, natožpak pro jedno navíc. Novorozené děti umíraly po pár týdnech na podvýživu a najít dítě, kterému bylo víc než měsíc, byl zázrak. Nepotřebovala jsem se ani ptát, takové žádosti nikdy žádná nevyhověla. Byly jsme všechny napjaté, jak to v Irenině případě dopadne. Byla to scéna, kterou jsme prožily už bezpočtukrát, a přitom nepřestávala mít zcela surreálný přídech: matka, která prosí o život svého dítěte.

Dozorkyně vzdychla, zjevně ji to otravovalo. Co mělo následovat, bylo nevyhnutelné, ale každá matka, pokud nebyla znehybnělá nebo na pokraji bezvědomí, žadonila stejně jako Irena. Byl to mateřský instinkt – nabídnout vlastní život výměnou za záchranu života dítěte.

„No tak,“ pokročila dozorkyně k Ireně, „neztěžuj to. Nechtěj, abych použila násilí.“

Hrábla po hadru, v němž byl chlapeček zavinutý, a Irena se stáhla ještě hlouběji do kouta. Dítě začalo náhle vřískat a ten zvuk přehlušilo zapraskání Ireniných kostí, když na ni dozorkyně nalehla. Vyšla ze střetu vítězně a v ruce třímala kus látky, z něhož volně visely dětské končetiny. Obrátila se, oči měla přimhouřené, takže tvořily stejně úzkou štěrbinu jako její sevřená ústa. Ubikací se rozlehly těžké kroky, jak odcházela ke dveřím, a my jsme se okamžitě shlukly kolem Ireny jako ochranná hráz. Kdyby se rozběhla za dozorkyní, téměř jistě by ji venku zastřelily hlídky rozmístěné na strážních věžích. Vyrazila z temného kouta jako rozzuřená medvědice, zulámané zuby vyceněné, tornádo beznaděje, ale my jsme ji zachytily do naší lidské sítě. Pronikavý jekot se musel nést daleko ven a já si představovala, jak se všichni v táboře na okamžik zastavili, protože pochopili, že právě přišel o život další z nich.

Spoluvězeňkyně se okamžitě pustily do zpěvu, zpívaly smuteční píseň, zvuk nabíral na síle a kruh bolestně trpících žen s Irenou uprostřed se začal pohupovat do rytmu. Zpěv měl poskytnout útěchu, ale měl ještě jeden účel – přehlušit šplouchnutí, jak dítě dopadlo do sudu plného vody. Byl to zvuk stejně strašlivý jako střelba, když jste se s ním seznámili. Rosa zachytila můj pohled, já přikývla a hned jsem pospíchala ke dveřím, abych se pokusila sebrat žalostné mrtvé tělíčko, které dozorkyně pohodila vedle sudu, a zachránit ho před krysami a služebními psy, kteří si na ně dělali zálusk. Placenta je jedna věc, ale tělo, to je člověk. Nemyslitelné.

Po nějaké době přestala Irena ječet a teď už se ozýval jen tichý nářek, který se jí dral z hloubi srdce, soustavné úpění, jež vypovídalo za všechna slova. Takový zvuk jsem slýchala jen v létě na prázdninách na strýčkově statku v Bavorsku, když odvážel na trh čerstvě narozená telata. Matky, kterým je odebral, pak celý den a ještě dlouho do noci neustále zoufale bučely a zmateně hledaly svoje mladé. Ležela jsem v posteli, zacpávala si uši, abych ten mučivý nářek neslyšela. Když jsem byla větší, vždycky jsem se předem zeptala strýčka Dietera, kdy odváží telata na trh, a zařídila si příjezd tak, abych se tomu vyhnula.

Uklidila jsem, jak nejlépe se dalo, a pak jsem se začala věnovat některým dalším nemocným ženám na cimře, ze skrovného přídělu jsem vyměnila pár obvazů, dala jsem jim napít vody a některým jsem jen držela hlavu v náručí, když je přepadl nezvladatelný kašel. V takových chvílích jsem byla vděčná za mechanické bazální úkony, které jsem si osvojila v ošetřovatelských kurzech, protože při nich jsem nemusela myslet. Neměla jsem chuť zamýšlet se nad tím, co se stalo dnes ráno, a nad dalšími obdobnými situacemi, ani z toho vyvozovat nějaké závěry.

Dvakrát jsem vyšla z baráku ven, jednou nadýchat se čerstvého vzduchu – v mrazu jsem přišla trochu k sobě – a podruhé, když jsem zašla do jiného baráku pro nežidovské vězeňkyně, kde dvě nedávno porodily. Řádnou poporodní péči jsem jim poskytnout nemohla, protože jsem neměla vybavení ani léky, ale mohla jsem je aspoň uklidnit, že neztratily nijak enormní množství krve a že se zotavují. O jejich nejzákladnější potřeby se staraly odolnější ženy z jejich baráku a ony se zatím marně pokoušely naplnit svoje žlázy aspoň trochou mléka.

Moje klasifikace v táboře zněla „Němka, politický“, na rukávu jsem měla místo žluté hvězdy našitou červenou a jako zdravotní ošetřovatelka a porodní sestra jsem se směla volně pohybovat mezi baráky, jelikož mi dělalo radost starat se – podobně jako v dobách míru – o kteroukoli ženu bez ohledu na původ nebo vyznání. Většina žen, o něž jsem pečovala, se sem dostala už v jiném stavu, nebo se u nich projevilo těhotenství záhadně v průběhu věznění. To platilo zvláště o židovských ženách, i když žádný z dozorců nebyl nikdy volán k odpovědnosti. Znásilnění prostě nepatřilo do táborového slovníku. Byla to ironie, že velká část dětí, jež se tady narodily, byly z poloviny árijského původu, a přesto byly obětované ve jménu nadřazené rasy.

Po návratu do baráku 23, kterému dozorci i vězňové přezdívali „mateřský barák“, jsem zastihla Irenu na pryčně. Zůstala tam u skomírajícího ohně ležet několik hodin a vždy některá ze zpívajících žen ji tam nepřetržitě zadržovala. Zkontrolovala jsem, jestli příliš nekrvácí, a ona na kratičkou chvíli otevřela oči. Měla je napuchlé, zčernalé váčky pod rozšířenými zorničkami, potažené mázdrou a rozjeté do stran. Když jsem odtáhla ruku od jejího břicha, chytila mě za ni.

„Anke, k čemu to bylo?“ zeptala se mě prosebným tónem, upřela na mě tmavé oči a v zoufalém nářku bez slz padla zpátky na pryčnu.

Nevěděla jsem, co jí odpovědět, protože jsem nerozuměla, jak to myslí. K čemu bylo co? Těhotenství, děti, tenhle život… nebo život všeobecně? Odpověď zkrátka neexistovala.

2

Odjezd

Už jen ta slova způsobila, že jsem se viditelně rozklepala: „Chce s tebou mluvit velitel.“ Z přítmí baráku na mě zíraly vytřeštěné oči, ustal všechen pohyb. Neozval se jediný zvuk, bylo slyšet jen vyděšené dýchání, jež přebilo zvířecí zápach shromážděných lidských bytostí: moči a výkalů, menstruace a vytrácející se pach porodu. Zhnisané ruce mi mokvaly a voják na ně vrhl znechucený pohled. Hledala jsem kus suchého hadru, a to mi ve tmě chvíli trvalo.

„Pospěš si!“ popoháněl mě. „Nebude na tebe čekat věčnost.“

V té chvíli jsem uvažovala jasně: zemřu tak jako tak, nebudu tedy ten okamžik urychlovat. Velitel si nikoho nezval k přátelskému odpolednímu poklábosení.

V ledovém větru, který mi profukoval dírami v oblečení, jsem se paradoxně přestala třást. Napínala jsem v těle každý sval, abych si uchovala aspoň trochu tepla. Z druhé strany holého dvora se na mě upíraly další pohledy, v nichž jsem četla, jak odhadují, co mě čeká, a současně jsem se snažila nezaostávat za ukázkově pochodujícím vojákem. „Jistě, na Anke si vzpomínáme,“ budou si později vyprávět ve vlhké ubikaci. „Ten den, kdy ji zavolali k veliteli, mám v živé paměti. Už jsme ji pak nikdy neviděli.“ Budu-li mít štěstí, stanu se součástí takových vzpomínek, budu žít dál v historkách.

Dozorce mě vedl mezi boudami až k bráně, kde stála administrativní budova. „Běž, běž,“ zavrčel a postrčil mě k ní. Dveře toho domu jsem nikdy předtím neviděla a zpomalila jsem, abych obdivovala spletité řezby na vnější straně, anděly a nymfy, jež určitě vytvořil Ira, kameník a řezbář, který minulou zimu umřel na zápal plic. Ze všeho, co kdy udělal, čišelo, jak je na své dílo hrdý, i tady z těch dveří do domu nepřítele, i když jsem si všimla maličkého chrliče vtěsnaného mezi dvě růže, který jasně zpodobňoval nacistické zlo. Klopýtala jsem do schodů ke dveřím a tohle drobné řezbářovo buřičství mi dodalo špetku odvahy.

Uvnitř mi v nenadálém horku začaly planout tváře a nad horním rtem mi vyrazily kapičky potu. Olizovala jsem je a měla jsem radost z jejich slané příchuti. V rozlehlé vstupní hale obložené dřevem hučel v krbu oheň a vedle ležela naskládaná taková spousta polen, že by vydala na záchranu dobrého tuctu dětí, které jsem za poslední měsíce viděla umřít. Nepřekvapilo mě to, ani to mnou neotřáslo a já se nenáviděla za to, jak jsem bezcitná. Naučily jsme dávat najevo jen ty emoce, jimiž se dalo něčeho dosáhnout: hněv byl plýtvání energií, ale roztrpčení plodilo vychytralost a kompromisy, a to vedlo k záchraně životů.

Bachař sjel pohledem po mých na kost vyzáblých končetinách a štěkl na mě, ať se postavím k ohni, což jsem vzala jako drobný projev lidskosti. Stoupla jsem si zády ke krbu a dovolila teplu, aby mi proniklo skrz prodřené oblečení až na kostnatý zadek; cítila jsem, jak mi rychle sežehává kůži, a přestože to skoro až bolelo, vychutnávala jsem si ten pocit. Voják zaklepal na dveře z tmavého dřeva, zevnitř se ozvalo zavolání a dozorce mi pokynem naznačil, abych vešla dovnitř.

Seděl ke mně zády, měl světlé vlasy, skoro až bílé – mladý árijec jako z plakátu. Dozorce srazil podpatky jako španělský tanečník, sedící muž otočil hlavu a přede mnou se zjevil ukázkový model nacisty: špičaté lícní kosti, zdravě šlachovitý, bohatá strava mu zabarvila pleť dorůžova, do odstínu půvabných plameňáků, které jsem si pamatovala, když jsme s otcem chodili do berlínské zoologické zahrady. Všichni ostatní v táboře měli pokožku v různých odstínech šedé.

Přemístil pár lejster a zadíval se mi na nohy. Jako horká sprcha mě zaplavila nenadálá hanba, protože boty jsem měla samou díru, ale hned jsem dostala na sebe zlost – jak jsem vůbec mohla takhle uvažovat, vždyť za ty díry a bolestivé vřídky na zrohovatělých chodidlech může on a jemu podobní. Zvedl pohled, po troskách mezi nohama a hlavou jen nevšímavě sjel očima.

„Fräulein Hoffová,“ oslovil mě. „Máte se dobře?“

Jako bychom byli na čajovém dýchánku, takovým tónem to pronesl, jako by se letmou otázkou obracel ke staropanenské tetě nebo hezkému děvčeti. Znovu se mě zmocnilo podráždění a nedokázala jsem se přinutit k odpovědi. Bezmyšlenkovitě se vrátil opět k papírům na stole a pouze nastalé ticho ho přimělo znovu se na mě zadívat.

Napadlo mě, že nemám co ztratit. „Sám vidíte, jak dobře se mám,“ odpověděla jsem rázně.

Zvláštní, že po mé vzdorné reakci nepřišel výbuch hněvu, a já pochopila, že dostal úkol, který musí splnit, nepříjemnou, ale nutnou povinnost.

„Hmmm,“ pokračoval. „Děláte tady v táboře porodní sestru? Pomáháte zdejším ženám, všem ženám?“

Hleděl na mě s hlubokým odporem, vnímal, jak jsem snědá a černovlasá, všechny mé židovské rysy, jež mě od přírody odlišovaly od jeho germánských.

„Ano, pomáhám,“ odvětila jsem s náznakem hrdosti.

„A před válkou jste byla zaměstnaná v berlínských nemocnicích? I tam jste pracovala jako porodní sestra?“

„Ano.“

„Máte po všech stránkách dobrou pověst,“ mluvil dál a četl si něco z papírů před sebou. „Vedla jste porodnické oddělení a vypracovala jste se na pozici zdravotní sestry.“

„Ano.“ Absence jakýchkoli emocí mě u něj už začínala nudit. Nedával najevo ani zlost.

„A od svých zaměstnanců tady jsem slyšel, že za celou dobu, co se staráte o zdejší rodičky, jste nepřišla o jediného novorozence.“

„Při porodu ne,“ přisvědčila jsem, tentokrát vyzývavě. „Před porodem a po něm se to stává běžně.“

„No… ano…“ Vyhnul se tématu smrti, jako by gestem ruky odehnal číšníka, který mu chtěl dolít čaj nebo víno. „A co vaše rodina?“

V tom okamžiku ze mě hrdost a paličatost spadly, sesypaly se na hromádku k mým děravým botám. Hrdlo se mi sevřelo bolestí, a když jsem musela polknout, jako bych měla v krku žhavé uhlíky.

„Mám matku, otce, sestru a bratra, pravděpodobně v táborech,“ dostala jsem ze sebe. „Možná jsou mrtví.“

„No, o nich mám jisté zprávy,“ prohlásil a úsečně přitom odsekával slova. „Pocházíte z dobré německé rodiny, po všech stránkách dobré – až na to, že váš otec nepodporuje naše válečné úsilí a váš bratr také ne. Jsou přirozeně v naší péči a jsou naživu. A oba vědí, jak jste na tom vy.“ Pohled mu na krátkou chvíli vyjel vzhůru, aby viděl, jak na to budu reagovat. Když jsem nereagovala, zase jej sklopil.

„Vzhledem k návrhu, který pro vás mám, jsem považoval za nutné vás o tom informovat.“ Podle jeho tónu bych si mohla myslet, že mi nabízí bankovní úvěr, a ne život. Napadlo mě v té chvíli, jestli se vítá se svou matkou objetím, když se setkají, jestli jí dá upřímnou pusu, jestli jí někdy brečel na rameni. Nebo se už narodil jako bezcitný lump? Uvažovala jsem, jestli to z něj udělala až válka, citové vakuum, které s sebou nese uniforma. Skvěle jsem se bavila, kosti se mi rozehřívaly ohněm sálajícím z jeho krbu. Aspoň umřu s pocitem tepla a v žilách mi nebude kolovat ledově promodralá krev. Parádně mu tu zakrvácím dokonale vydrhnutou podlahu – to už nebude jen drobná nepříjemnost a bude snad rozmrzelý aspoň z toho. Doufala jsem, že mu v té rudé kaluži, která se ze mě bude rozlévat, podjedou nohy, uklouzne a krvavá skvrna se mu zažere do kožené podrážky a bude ji tam nosit navěky.

„Fräulein?“ Z myšlenek mě neprobrala naléhavost v jeho hlase, ale výstřel, který se rozlehl na dvoře, rána, jež prořízla ticho v kanceláři. Jedna z mnoha, které jsme slýchaly každý den. „Fräulein, slyšela jste mě?“

„Ano.“

„Vyžádaly si vás nejvyšší orgány, přímo Vůdcův úřad.“ Čekala jsem, že po těch slovech se rozezní krátká fanfára na trubku, tak slavnostně to prohlásil. „Potřebují vaše služby.“

Mlčela jsem, nevědouc jak na to reagovat.

„Za hodinu odjíždíte,“ dodal, aby dal najevo, že tím se mnou skončil.

„A co když nechci nikam jet?“ Vypadlo to ze mě, než jsem si uvědomila, co říkám, jako by to za mě vyslovil někdo jiný.

Teď už byl viditelně otrávený, nejspíš tím, že mě nemůže na místě okamžitě a chladnokrevně zastřelit. Jako to udělal už tolikrát předtím, jak se o něm povídalo. Už jen zmínka o Vůdcově úřadu napovídala, že pokud budu souhlasit a pojedu, nezemřu tady, přinejmenším ne dnes. Velitel zaťal zuby, lícní kosti měl jako z kamene, oči šedé jako ocel.

„V takovém případě vám nebudu moci zaručit, že se vaší rodině nic nestane, ani zdárný konec vašich současných obtíží.“

Takhle to tedy bylo. Budu ošetřovat ženy nacistů, pomáhat jim rodit, a odvrátím tak hrozbu bezprostřední smrti od vlastní rodiny. V jeho slovech nebyl žádný skrytý význam – oba jsme věděli, jak si stojíme.

„A co zdejší ženy?“ nedbala jsem na to, že z jeho strany bylo setkání u konce. „Kdo se postará o ně?“

„Poradí si,“ odpověděl, už opět zahleděný do lejster. „Za hodinu, Fräulein. Doporučuji vám, abyste byla připravená.“

Moje tělo bylo imunní vůči ledovému větru, když jsem se s pochodujícím dozorcem vracela do baráku 23. Zajímavé bylo, že fyzicky jsem necítila nic, dokonce ani úlevu, že jsem se z budovy velitelství dostala živá a zdravá. Místo toho se mi hlavou honily myšlenky – co všechno musím vysvětlit Rose, které bylo sice teprve osmnáct, ale byla to nejlepší pomocnice, jakou jsem tady zatím kdy měla. Rosa mi v posledních devíti měsících asistovala téměř při každém porodu v táboře, když bylo třeba, poskytovala rodičkám útěchu, držela je za ruce, uklízela a utírala matkám slzy, když jim přišli děti vzít, což se stávalo často.

Žádné židovské novorozeně po porodu nepřežilo u své matky déle než dvacet čtyři hodin. Nežidovským rodičkám občas dovolili dítě si nechat, než podlehlo nevyhnutelné podvýživě nebo podchlazení, ale matky si je aspoň užily. Židovky chňapaly rukama do prázdna, jejich vzlykot sekundoval rytmickým náporům větru, který svištivě profukoval baráky. Pouze jednu židovskou matku odvezli v noci i s dítětem z tábora – nejspíš na rozkaz vysokého důstojníka, jak jsme se domnívaly. Neshodly jsme se na tom, jestli to pro ni bylo dobré nebo zlé.

Spoluvězeňkyně v baráku mě přivítaly s ulehčením, jež se proměnilo ve smutek, když zjistily, že odjíždím. Neměla jsem nic, co bych si měla sbalit, a tak jsem tu vzácnou hodinu strávila překotnou instruktáží Rosy, co všechno je třeba zkontrolovat a kde máme poschovávané skrovné zásoby. Během neskutečně krátkých šedesáti minut jsem se pokusila předat jí zkušenosti, které jsem získala za devět let jako porodní sestra: jak si poradit, když uvíznou ramínka, obklady na natrženou dělohu, co dělat, když jdou nožičky ven dřív než hlava, jak zabránit, aby matka nevykrvácela, co když se přilepí placenta. Nedokázala jsem tak rychle uvažovat ani mluvit, abych to všechno odříkala. Rosa se naštěstí učila rychle. Normálních případů viděla už hodně a zažila už i několik takových, které se normálu vymykaly. Vzala jsem jí hlavu do dlaní a napjala jsem pergamenovou pleť kolem jejích velkých očí.

„Musíš mi slíbit, že až se odsud dostaneš, uděláš, co ti teď povím,“ nabádala jsem ji. „Udělej si kurz, začni pracovat jako porodní sestra a konečně zažij, jak je to hezké, když matka zůstane s dítětem. Máš dar od přírody. Dostaň se odtud a dělej, co tě baví.“

Mlčky přikyvovala. Z očí jí vytryskly slzy, nefalšované slzy, tím jsem si byla jistá, protože nikdo z nás nemarnil vzácné tekutiny, pokud ho něco opravdu nevzalo za srdce. Lépe se se mnou rozloučit nemohla.

Zabušení na chatrné dveře mi připomnělo, že hodina uplynula, a já neměla ani čas zajít do svého baráku. Stejně bych tam nikoho nezastihla, Graunia a Kirsten, moje opory tady v táboře, byly venku s pracovní četou. Nezbýval mi už čas, abych je šla hledat, a tak jsem pověřila Rosu, aby jim vyřídila, že je mám moc ráda, a rozloučila se za mě. Cestou ven jsem se s pár ženskými objala a klopila jsem zrak, abych zakryla vlastní úzkost. Odcházím odsud, ale co mě čeká? Možná ještě horší osud než hrůzy tady v táboře. Nechtěla jsem domýšlet, jak moc hluboko do duše si budu muset možná hrábnout, abych to přestála.

Velká černá limuzína už čekala, typ vozu, kterým cestovali nacističtí hodnostáři, a s ní řidič a mladý seržant jako doprovod. Seděl v protilehlém rohu na zadním sedadle s kamenným výrazem a čišelo z něj, jak mu fyzicky i morálně smrdím a jak je mnou, Němkou, jež není loajální ke své vlasti, znechucený. Zabořila jsem se do měkké kůže, dopřávala si hřejivého pocitu, jejž mi přinášel dotek čalounění z nefalšované vlny i běžící motor, zavřela jsem oči a upadla do hlubokého, byť neklidného spánku.

Berlín, srpen 1939

Volali si nás do kanceláře vrchní sestry jednu po druhé, vytrhávali nás od práce na porodním oddělení. Stála netečně stranou a za jejím stolem se pohodlně rozvaloval muž v černém obleku. Když na mě přišla řada, musel číst poučení po tolikáté, že už ho znal zpaměti, a na papír před sebou se sotva podíval.

„Sestro Hoffová,“ promluvil monotónně, „víte, jak si Říše váží vaší profese, která stojí na stráži při zrození naší budoucí populace.“

Zírala jsem nepohnutě před sebe.

„Z toho důvodu velmi spoléháme na vás i vaše kolegyně, že naplníte cíl, který před námi stojí a kterým je čistota německé rasy.“

Byla jsem nucena absolvovat tolik přednášek na téma rasové čistoty, abych věděla přesně, co tím míní, nakolik slova zakrývají skutečný záměr. Norimberské zákony před několika lety zakázaly sňatky mezi Židy a árijci a v porodnici citelně ubylo novorozenců smíšeného původu. Když teď byli Židé vyřazeni ze systému sociální péče, s židovskými matkami jsme přicházely do styku velmi zřídka, jen v případech statečných a bohatých žen.

Pokračoval v proslovu: „Přijel jsem sem, sestro, abych vám tlumočil nové nařízení, kterým se budete nadále řídit při výkonu svého povolání a které má okamžitou platnost. Požadujeme, abyste nám prostřednictvím svých nadřízených hlásila všechny děti, které se zde narodí nebo s nimiž přijdete do styku, u nichž budete mít podezření na invaliditu jakéhokoli druhu.“ Sklopil zrak k seznamu na papíře.

„Myslí se tím mimo jiné idiocie, mongolismus, hydrocefalie, znetvoření končetin…“ otráveně se nadechl, „… paralýza, obrna, slepota a hluchota. Tento seznam přirozeně není vyčerpávající a slouží jen jako vodítko. Spoléháme na vaše znalosti a uvážení.“

Domluvil a upřel na mě zrak. Nepřestávala jsem se dívat kamsi mezi jeho spánek a okraj napomádovaných vlasů a on mi zatím přejížděl očima po obličeji. Z hloubi duše jsem doufala, že se mě nezeptá, zda souhlasím.

„Rozumíme si, že jde o nařízení, nikoli žádost, sestro?“ ujistil se.

„Ano.“ To jsem mohla potvrdit popravdě.

„Pak spoléhám na vaši profesionalitu, kterou jste dala do služeb Velkoněmecké říše. Vůdce si je vědom, že při plnění toho úkolu hrajete rozhodující roli, a zajistí vaši… právní ochranu.“ Poslední slova formuloval s rozvahou a dál pokračoval lehkým tónem. „Ovšemže si uvědomujeme, jakou časovou i vědomostní zátěž to bude pro vás představovat, a proto odměníme každý nahlášený případ dvěma říšskými markami, které vám proplatí nemocnice.“ Velkorysou nabídku doprovodil patřičným úsměvem, kterým dal zároveň na srozuměnou, že tím skončil.

Chtělo se mi křičet, ale nechala jsem to v sobě, chtělo se mi zabořit mu nehty, jakkoli jsem je měla krátké, do maličkých očí zapadlých v záhybech kůže, která zrůžověla a ztučněla častými návštěvami pivnic, kde vysedával se svými nacistickými kamarádíčky, lil do sebe pivo a chechtal se každé narážce na „odporný židovský póvl“. Chtěla jsem mu ublížit, protože bral jako jistou věc, že jsme všichni tak zkažení a odporní jako on, že jsme stejně jako on ztratili veškerou lidskost. Jenže jsem neřekla a neudělala nic, tak jak mi to radil taťka. „Anke, odpor může mít různé podoby,“ vštěpoval mi můj moudrý otec. „Musíš umět šikovně klamat.“

Nacista přerovnal papíry před sebou a já jsem koutkem oka viděla, jak vrchní sestra přešlápla. Věděla jsem, co si myslí. „Klid, Anke, a hlavně mlč,“ vzkazovala mi němě.

„Děkuji vám, sestro Hoffová,“ pravila rázně a spěšně mě vypoklonkovala.

Vrátila jsem se na oddělení – za mé krátké nepřítomnosti stav rodičky, která přiváděla na svět už čtvrté dítě, pokročil do takového stadia, že za hodinu si už vinula k hrudi svou nejmladší, dotýkala se prstíků na rukou i na nohou, jako by je počítala, a neměla nejmenší tušení, že kdyby její krásné holčičce jeden scházel, byla ji Říše v zájmu efektivity připravená obětovat. O tom, co by následovalo, kdybychom jako svědomití občané nahlásili jakoukoli anomálii, nepadla zmínka, ale domyslet si to nevyžadovalo velké mentální úsilí. Bylo mi jasné, že výsledkem nebude zřizování špičkových pečovatelských domů pro takové nešťastníky. Jaký by je tedy čekal osud? Nemínila jsem příliš povolovat uzdu představivosti. Rostoucí počet Hitlerových hnědokošiláků v ulicích a jejich neskrývané násilí vůči Židům nám napovídalo, že to překročilo meze. Bylo to prosté: v Říši už neplatily žádné míry. Nikdo, ať žena, muž nebo dítě, nebyl v bezpečí.

Každá porodní asistentka, sestra i lékař prošli podobným pohovorem a všichni společně vytvářeli zvláštní mlčenlivou konspiraci. Lidé byli k sobě navzájem zdvořilí, až příliš zdvořilí, jako bychom už zbavovali společnost nepřizpůsobivých jedinců, jako bychom z ní vyčleňovali každého nezúčastněného. Na našem oddělení byl klid, ale každý porod před nás stavěl otázku nového typu. Dříve zněla: „Kluk, nebo holka? Kolik váží?“, dnes jsme se však ze všeho nejdřív ptali: „Je v pořádku?“ Hráli jsme ruskou ruletu s neznámým počtem nábojů v bubínku – a nikdo nechtěl být první.

Vzpomněla jsem si na jeden porod, u kterého jsem byla před pár lety. Slovenský pár, na to, že šlo už o druhé dítě, trval porod dlouho, tlačení matku vyčerpalo. Když jsem sledovala, jak z ní postupně vylézá hlavička, důvod mi byl jasný – dítě se posouvalo děložním hrdlem pomalu, takže to na rodičku byla obrovská fyzická zátěž a vysála z ní i skoro všechnu vůli přivést dítě na svět. Konečně holčička spočinula v matčině náruči a my všichni viděli, čím se to stalo: měla nepřiměřeně velkou hlavu, zpod širokého čela zíraly dvě vyvalené oči, jedno nepřirozené matné, nevidomé, a druhé šilhající, patrně rovněž slepé. Tělo bylo poměrně drobné, jako by hlava spotřebovala veškerou energii, jíž matka během těhotenství plod zásobovala. Teď jen vydechla „Není krásná?“ Nad novým přírůstkem se rozplývala i babička, spokojená s tím, čím je Bůh obdařil.

Relativita krásy se ještě nikdy neprojevila tak mocně jako u tohoto porodu. Mohla jsem se jen domýšlet, že matka v soukromí možná uroní slzu nad zmarněnou budoucností své krásné dcerky nebo se pozastaví nad tím, jak dlouho bude žít. Byla jsem si však jistá, že každé dítě má někoho, pro koho je tím nejvzácnějším darem, a že nemáme právo hrát si na soudce, porotu nebo Boha. Nikdy. Jednoznačně jsem si stanovila, že na tom se podílet nebudu. Pokud taková situace někdy nastane, nějak se z ní dostanu. Jak, to jsem ještě nevěděla.

Uběhl pouhý měsíc, Německo bylo ve válce s celou Evropou a neméně rychle byla sama podstata celého národa podrobena zatěžkávací zkoušce.

3

Venku

Probral mě výrazný chlad. Panovala tma a byli jsme pořád na cestě – silný motor pravidelně bručel, po stranách silnice se mihlo pár světel, v domech se právě rozsvěcelo. Byla jsem dezorientovaná, neměla jsem zdání, kterým směrem jedeme, ale odhadovala jsem, že jsme v horách a mírně stoupáme. Vzduch byl cítit jinak, byl křišťálově čistý a přinesl mi vzpomínku na prázdniny trávené s rodiči.

Překvapilo mě to. Čekala jsem, že pojedeme do Berlína, Mnichova nebo jiného průmyslového města, že máme namířeno do soukromé porodnice, kde plní svou občanskou povinnost manželky nacistických pohlavárů a spřízněných podnikatelů – německé ženy měly „vojenskou povinnost“ přivést na svět novou generaci. Než mě zadrželi, v Berlíně visely na každém rohu náborové plakáty – světlovlasé rozesmáté ženy láskyplně objímaly svá mláďata kypící zdravím a připravená sloužit Říši a rozmnožit její vojenskou sílu. Byla to jejich povinnost a žádná z matek ji nezpochybňovala. Nebo ano? To nikdo nevěděl, protože loajální Němky o takových věcech nemluvily.

Jak jsem se pohnula, seržant sebou trhl a mimoděk se předpisově narovnal. „Brzy budeme na místě, Fräulein,“ prohodil s pohledem upřeným před sebe. „Měla byste se připravit.“

Cestu jsem absolvovala ve svých starých hadrech a s sebou jsem nic nevezla, přesto jsem ale přikývla. Za několik minut jsme zabočili doleva do tepané železné brány a pokračovali stejnou rychlostí vzhůru po dlouhé příjezdové cestě. Pod koly vozu křupal namrzlý štěrk. Na vrcholku stála velká horská chata; zevnitř dopadalo světlo na verandu. Byla to typicky německá architektura, ne však selská. Veranda obepínala dům kolem dokola a podpíraly ji vyřezávané sloupy, na ní byla rozestavená dřevěná křesla a malé stolky tak, aby nabízely nerušený výhled na okolní hory.

Chvíli jsem žila v domnění, že jsme dojeli do Lebensbornu, jedné z chabě maskovaných chovných stanic Heinricha Himmlera, kde uskutečňoval svůj utopický sen o čisté rase, a že mým úkolem bude dohlížet na bezpečné zrání árijských dětí, jež porodily buď určené ženy, nebo manželky důstojníků SS. Tenhle dům ale vypadal, že v něm někdo bydlí, i když byl ohromný a velkolepý. Uvažovala jsem, který nacista sem uklidil svou ženu a jak musí být významná, když se o ni starala přímo Vůdcova kancelář a slíbili jí soukromou porodní asistentku.

Jen co jsme zastavili, otevřely se impozantní dřevěné dveře a v nich se objevila jakási žena. Nebyla těhotná a nebyla to ani paní domu, protože byla oblečená jako služebná v pestré vestičce a dirndlu. Při vystupování z auta jsem se maličko zapotácela, jak mi v nebývalém pohodlí zemdlely nohy. Služebná sešla s přátelským úsměvem po schodech a podávala mi ruku. V chladném vzduchu se její dech srazil do podoby bílého obláčku, ale přivítala mě vřele. Bylo to celé ještě podivnější.

„Vítám vás, Fräulein,“ pravila se silným bavorským přízvukem. „Pojďte prosím dál.“

Zavedla mě do bohatě zařízené vstupní síně, v níž světlo ze zdobených lamp dopadalo na obrazy v pozlacených rámech, mezi nimi i na portrét Adolfa Hitlera na čestném místě nad sálajícím krbem. Za dnešní den jsem se setkala s více přívětivými ohništi než za celý pobyt v táboře. Poslušně jako štěně jsem se nechala vést postranními dveřmi z haly a po schodech dolů, až jsme došly do části, kterou zjevně obývalo služebnictvo. Při vstupu do prostorného salonu se ke mně otočilo pár hlav a svlékaly mě pohledem. Služebná mě vedla další chodbou, až jsme se konečně zastavily v malém pokojíku.

„A jsme tu,“ poznamenala. „Dnes se vyspíte tady a zítra se setkáte s paní.“

Byla jsem ohromená jako dítě při pohledu na nádherný narozeninový dort. Postel s přehozem měla opravdovou matraci, na nadýchaném polštáři byla složená čistá noční košile. Na postranní poličce ležel kartáč na vlasy, kostka mýdla a čistý ručník. Takové věci jsem vídala ve snech.

Služebná opět promluvila: „Paní říkala, že vás mám…“ zarazila se a hned se opravila, „že vám mám před večeří nabídnout, jestli se nechcete vykoupat. Bude vám to tak vyhovovat, Fräulein?“

Bylo mi záhadou, jak jí vysvětlili, proč vypadám tak zuboženě. Tmavé vlasy mi sice opět narostly a zuby jsem měla všechny, ale rozhodně jsem nevypadala zdravě. Služka buď neměla tušení, odkud jsem přišla, nebo nevědomost přinejmenším dobře hrála.

„Ano, ano,“ vypravila jsem ze sebe. „Děkuji.“

Odešla chodbou a k mým uším dolehl zvuk natékající vody. Horká voda! Z kohoutku! V táboře byla voda vzácná, jen studená, a pumpovaly jsme ji špinavou ze studny. Nemohla jsem odtrhnout pohled od kostky mýdla, jako by to byla mana nebeská a já se do ní měla jako Alenka v říši divů každým okamžikem zakousnout.

Rozpačitě jsem se posadila na pelest postele, cítila jsem, jak se mi kosti noří do měkké látky, a nedokázala jsem se smířit s tím, že opět budu spát v čistém povlečení. Služka – představila se mi jako Christa – mě odvedla do koupelny, zavřela dveře a dopřála mi první skutečnou samotu po dvou letech. Tu a tam ke mně sice dolehly zvuky z domu, ale jinak tu panovalo přízračné ticho, prostor se kolem mě klaustrofobicky svíral. Nikdo mi nevydýchával vzduch, nekašlal z něho, nenasával můj vlastní dech, nebyla tu Graunia, aby mě na pryčně svými kostmi dloubala do vyhublého těla. Byla jsem sama. Nedokázala jsem se rozhodnout, jestli se mi to líbí.

Sloupala jsem ze sebe tenké oblečení, spodní prádlo se skoro rozsypalo, když dopadlo na zem. Nad napuštěnou vanou se svíjely kotouče páry a já do ní ponořila palec nohy téměř s obavou, aby reálný pocit tenhle propracovaný sen nerozmetal.

Ponořila jsem se do příjemného tepla a vyplýtvala vzácné slané slzy, jelikož vody tu bylo už tak dost. Když jste zažili tolik děsu, zmaru a nelidskosti koncentrovaných na jednom místě, pak vás i ta nejobyčejnější věc dokáže vykolejit a připomenout vám, že na světě existuje dobro. Horká koupel patřila k mému dětství, zejména ale když jsem byla prochladlá nebo měla kašel. Mamka mi napustila vanu, seděla u mě, myla mi vlasy a přitom něco vyprávěla nebo zpívala a pak mě zavinula do měkké osušky, uložila mě do postele a přinesla mi k pití něco horkého, co mi udělalo dobře. Hrozně moc jsem se snažila na nikoho z nich nemyslet, jak jsem se podivným řízením osudu ráchala ve vodě, ale z celého srdce jsem doufala, že nejsou v tom pekle, z něhož jsem právě vyvázla. Vzlyky cloumaly mým vysíleným tělem, až jsem uvnitř úplně vyprahla.

Slzy už jsem neronila, a tak jsem se poprvé za hrozně dlouhou dobu pustila do prohlídky vlastního těla. Zrcadla jsme v táboře neměli a kvůli zimě jsme se prakticky nesvlékali. Už jen letmý pohled mě vyděsil. Pod pergamenovou pokožkou jsem dokázala spočítat žebra, svaly, které jsem si na pažích vypěstovala při práci v nemocnici, byly ochablé a atrofované, kyčelní kosti mi trčely z kůže. Kam jsem se vytratila? Kam se poděla stará známá Anke? Řádně jsem se drhla onou úžasnou kostkou mýdla, abych prodřela vrstvy špíny, a když jsem vystoupila z vany, voda byla šedá a na zbytcích pěny ležela drobná tělíčka rozmanitého hmyzu. Christa pro mě nachystala lehký župan a já se záměrně vyhýbala pohledu do zrcadla. Bosá, ale s čistýma nohama jsem nejistě ťapkala chodbou zpátky do pokoje.

Tam na mě čekaly další poklady. Přehozené přes židli viselo čisté spodní prádlo a byla tam i sukně, punčochy a svetr. Našla jsem i kombiné, ale podprsenku ne. Ne že bych do ní ale měla co ukrýt, vypadala jsem pomalu jako nezletilá holka v pubertě, které předčasně zestárlo tělo. Za chvíli Christa přinesla talíř s masem dušeným ve vlastní šťávě, bramborami a karotkou, jež zářila jako odpolední slunce. Hlad byl pro mě trvalý stav a ani mi nedošlo, že jsem ten den ještě nic nejedla.

„Nechám vás teď už být,“ řekla s milým přirozeným úsměvem. „Ráno vám přinesu snídani a potom vás přijme paní.“

Instinkt mi velel vrhnout se na jídlo jako otesánek, naládovat se vzácnými kaloriemi, jenže jsem svůj vyhládlý žaludek znala natolik dobře, abych věděla, že pokud to všechno nechci okamžitě vyzvracet, musím se krmit opatrně. Žvýkala jsem a vychutnávala každé sousto a rychle jsem pocítila, jak se útroby zaťaly. Jednou nebo dvakrát jsem měla pocit, že z té vydatné stravy budu dávit, ale zhluboka jsem dýchala a usilovně se ji snažila v sobě udržet. Měkké dušené maso mi připomnělo časy před válkou, hovězí na pivě, které vařila máma jako narozeninové jídlo. Mrzelo mě to, ale třetinu porce jsem teď musela nechat na talíři. Protože jsem neměla co na práci, rozprostřela jsem své vlhké vlasy na přepychový polštář, nasála jeho vůni po mýdle na praní a rázem jsem usnula.

Světlo vnikající malým oknem nad postelí mě upozornilo, že už je den, a já pomalu pohnula ramenem, tak jak jsem to dělala v poslední době každý den. Dřevěné latě pryčny mi způsobily na ramenou nepříjemné boláky a vstávání vyžadovalo opatrnost, protože jinak hrozilo, že se rány otevřou a dostane se do nich infekce. Teprve když jsem na kůži ucítila dotyk hebké bavlny, uvědomila jsem si, kde jsem. I pak ale stálo trochu úsilí přesvědčit procitající mozek, že nefantazíruji.

Za zdmi se daly zaslechnout zvuky domu v plném provozu a já se vydala po špičkách na toaletu, kam mě nevyhnutelně hnaly následky hodování po tak dlouhém hladovění. Na zpáteční cestě jsem potkala Christu, která se tvářila trochu vylekaně, jako kdyby mě v pokoji postrádala. Copak jsem mohla utéct?

„Dobré jitro, slečno,“ pozdravila mě jako skutečného hosta. Už dávno si mě získala, jednak tím, že se mnou jednala jako s lidskou bytostí, a taky proto, že mi znovu přinesla jídlo. Světlé vlasy měla stažené do drdolu, čímž vynikly její vysoké lícní kosti a jiskrné zelené oči.

„Omlouvám se, že jsem nedojedla večeři,“ pustila jsem se do vysvětlování, když jsem viděla, jak sjela pohledem po zbytcích z večera. „Nejsem zvyklá…“

„Ale to nic,“ usmála se. Nevěděla jsem, co personálu řekli, ale patrně měl nějaké podezření. Trvalo mi docela dlouho, než jsem spořádala talíř vajíček a chleba; žloutky měly stejnou barvu jako slunečnice pohupující se v mámině zahradě. Vzpomínky, které jsem v táboře držela pečlivě na uzdě, se zase rozběhly. Nutila jsem už tak přetíženému trávicímu ústrojí proteiny a Christa se objevila ve dveřích, právě když jsem pořádala poslední sousto.

Odvedla mě po schodech nahoru do salonu, který měl ve třech stěnách široká panoramatická okna: jedno vedlo do lesa, protější nabízelo pohled na hory. Bylo tu tolik místa, že se sem vešlo několik kožených pohovek onoho strohého německého stylu, s postranními opěrkami z tmavého dřeva a s křiklavými ošklivými ozdobami. Nad velkým krbem, v němž plameny nešlehaly, ale jen zlehka plápolaly, visel nezbytný portrét Vůdce.

V jedné z mohutných lenošek seděla jakási žena, která při mém příchodu vstala. Byla vysoká, štíhlá, elegantní, světlé vlasy měla sčesané na vlnu, průzračně modré oči a našpulená ústa zvýrazněná rubínovou rtěnkou. Pěstěná Němka každým coulem. Co jsem mohla posoudit, těhotná nebyla.

„Vítejte v mém domě, Fräulein Hoffová.“ Usmála se jen náznakem. Od samého počátku bylo zřejmé, že celou tuhle situaci někdo předem naaranžoval a ona tím nebyla nadšená.

„Jmenuji se Magda Goebbelsová a jedna moje velmi dobrá přítelkyně mě požádala, abych sehnala někoho s vaší erudicí, kdo by jí pomohl.“

Stačilo, aby se představila, a já pochopila, proč tu se mnou tak hezky zacházejí. Frau Goebbelsová byla ztělesněním německého ženství, provdaná za ministra propagandy a matka sedmi ukázkových árijských dětí, skutečný vzor pro agitační plakáty. Jelikož Vůdce neměl manželku, v době, než mě zavřeli, bývala na filmových záběrech a fotografiích často vidět po jeho boku. Byla to dokonalá nacistka, a přece žena, a novináři jí přezdívali „První dáma Německa“.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dítě třetí říše.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.