Přeložila:

IVANA ČEJKOVÁ

Penelope Ward: Jen jeden rok

Vydání první

Copyright © 2020. JUST ONE YEAR by Penelope Ward

Published by arrangement with Brower Literary & Management, Inc.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2417. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Just One Year vydaného v roce 2020

Český překlad © 2021 Ivana Čejková

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Cover Model: Chase Mattson

Cover Photographer: Derick Smith

Cover Design: Letitia Hasser, RBA Designs

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1539-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1540-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Penelope Ward

JEN

JEDEN

ROK

Kapitola první

Teagan

Taky se vám už někdy stalo, že máte den blbec? Den, kdy se pokazí všechno, sotva otevřete oči? Jako by někdo tam nahoře rozhodl, že dneska budete mít mizerný den. A nezáleží na tom, kam půjdete nebo co uděláte, problémům se prostě nevyhnete. Pro mě takový den zrovna začal. Nastoupila jsem do druhého ročníku Northern University v Bostonu a všechno, co se podělat mohlo, podělalo se.

Hned na začátku jsem se dozvěděla, že mě nezapsali na chemii, kterou jsem chtěla dělat. Změnili počet studentů ve třídě a všechny, kteří se přihlásili na poslední chvíli, prostě vyškrtli. Místo toho jsem se musela přihlásit na fyziku – která mi ale připadala nudná a lehká ve srovnání s chemií –, protože to byl jediný předmět, který zapadal do mého plánu.

Pak jsem zjistila, že Mauřinu žádost, aby u nás bydlel jeden student po dobu dvou semestrů, univerzita přijala. Škola neměla dost ubytovacích kapacit, a tak poskytovala stipendia těm, kteří žili poblíž a byli ochotní u sebe doma ubytovat spolužáka. Moje nevlastní matka požádala o studenta ze zahraničí, protože chtěla moji mladší sestru seznámit s jinou kulturou než americkou. Přidělili nám Číňana. Když jsem se to dozvěděla, byla to pro mě další rána. Nestála jsem o to, abych i doma musela být pořád ve střehu.

Ale tohle všechno nebylo nic ve srovnání s tím, co mě toho dne ještě čekalo. Dostala jsem se do situace, kdy jsem musela okamžitě vyhledat toaletu. Během prohlídky jedné nově postavené školní budovy jsem nečekaně dostala menstruaci. Vyběhla jsem z laboratoře a na rozlehlé chodbě se ozývalo klapání mých bot.

Když jsem konečně našla dámské záchodky, na dveřích visel nápis: MIMO PROVOZ.

No jasně!

Nemohla jsem si dovolit ztrácet čas hledáním jiné toalety, rozhodla jsem se tedy, že využiju ty pánské, které byly hned vedle. Přiložila jsem ucho na dveře, abych se přesvědčila, že uvnitř nikdo není. Díkybohu tam byl klid. Když jsem vešla, opravdu tam nikdo nebyl.

Na jedné straně byly dva pisoáry, na druhé dvě kabinky. V první to vypadalo, že toaleta brzy přeteče, takže jsem otevřela tu druhou. Do nosu mě udeřil strašlivý zápach, jaký jsem snad ještě nikdy necítila, ale zdálo se, že záchod aspoň funguje. Stejně jsem neměla jinou možnost než ho použít. Jednou rukou jsem si ucpala nos a druhou se pokusila vylovit z kabelky tampon. Přidřepla jsem, aniž bych se dotkla záchodového prkénka, a snažila se, abych odsud co nejrychleji vypadla. Ale nepodařilo se mi to dřív, než někdo vešel.

Dveře zaskřípaly, jak je kdosi otevřel. Skvělý. Prostě skvělý.

„Chvilku strpení!“ vykřikla jsem zpoza dveří kabinky a rychle se snažila natáhnout si kraťasy. „Nestahuj si kalhoty. Hned vypadnu.“

Nestahuj si kalhoty? Zděsila jsem se nad vlastními slovy.

„Prosím?“ ozvalo se.

Vypadla jsem z kabinky. „Dámský záchodky jsou mimo provoz a já jsem fakt musela.“

Nadechl se a ohrnul nos. „Jasně.“

Do prdele! Myslí si, že za ten smrad můžu já?

Nedělej to. Nerozmazávej to, nebo budeš vypadat podezřele.

Ale nemohla jsem si pomoct.

„Víš, ale… za tohle nemůžu. Ten smrad tu byl, už když jsem sem vešla.“

Aby toho nebylo málo, ten kluk vypadal naprosto božsky. Takovýho si rozhodně nepřejete potkat na pánských záchodcích v univerzitním kampusu. Ale koho byste si přáli potkat na takovým místě, že?

Srdce se mi rozbušilo, když jsem si umývala ruce.

„Hmm… to je zvláštní,“ zamumlal s britským přízvukem.

„Zvláštní? Co tím chceš říct?“

Ušklíbl se. „Celý je to zvláštní. Vůbec bys tu neměla být. Chováš se provinile. A ten smrad tady… jako by tu někde byla nějaká chcíplotina. To je podezřelý, nemyslíš? Ale to vlastně není moje věc.“

Vytrhla jsem papírový ručník ze zásobníku. „To nemyslíš vážně.“

Prohlédl si mě od hlavy k patě. „No, pravda, malinko mě překvapuje, že by takový puch pocházel od tebe.“

Srdce mi bušilo a bublal ve mně vztek. „To jsem nebyla já.“

Bylo mi jasný, že čím víc to budu popírat, tím horší to pro mě bude. Potřebovala jsem odsud co nejrychleji vypadnout.

Zasmál se. „Klídek. Dělám si srandu.“

Opravdu? Proběhla jsem kolem něj. „Tak pěkný den.“

„Uvidíme se později, zlato,“ zavolal za mnou.

Vyběhla jsem dveřmi a prolítla chodbou jako vyplašený netopýr.

Moje rodina bydlela asi deset minut od hlavního kampusu bostonské univerzity ve čtvrti Brookline. Náš dům byl velký, starý, ve viktoriánském stylu, s halou obloženou tmavým dřevem a s točitým schodištěm. Vintage – to bylo asi nejlepší slovo, jak dům popsat. Zvenčí byl fialový, dveře červené. Vypadal, jako by vypadl z nějaké dětské kouzelnické knížky.

Přestože jsem měla krásný pokojíček, když mi loni bylo osmnáct, vymohla jsem si na otci, abych se mohla přestěhovat do suterénu. Byla tam menší ložnice s vlastní koupelnou. A tak místo narozeninového večírku nebo oslavy v oblíbeném Starbucksu, kde bych měla kávu zdarma, jsem strávila celý den stěhováním. Můj pokoj teď měl vlastní vchod na dvůr, takže bylo snadné vypadnout z domu, kdykoliv se mi zachtělo. Užívala jsem si, že můžu přicházet a odcházet, aniž bych musela mluvit s otcem, Maurou nebo s mojí dvanáctiletou nevlastní sestrou Shelley. Ne, že bych se s nimi nesnesla, jen jsem potřebovala svůj životní prostor. Nemělo však smysl platit za ubytování na koleji nebo za podnájem, když jsme bydleli tak blízko univerzity. Takže ten suterén byl jakýsi kompromis.

Jelikož byl dům opravdu velký a nacházel se blízko školy, Maura často nabízela jeden z pokojů k pronájmu, ať už obchodním cestujícím nebo studentům, kteří si museli pronajmout pokoj. Když jsem byla mladší, vůbec mi nevadilo mít cizí lidi v domě. Ale mít tady ubytovaného zahraničního studenta, který chodí na stejnou školu jako já, mi najednou připadalo divné.

„Jdeš pozdě,“ poznamenala macecha, když jsem to odpoledne vešla do kuchyně.

„No jo, první den ve škole je vždycky stresující. Cestou ze školy jsem se stavila v kině, abych si vyčistila hlavu.“

Syd’s Theatre, malé nezávislé kino, bylo ve všední dny prakticky prázdné. Macecha zastávala názor, že právě v tuhle dobu – během dne – se kolem něj poflakuje špatná společnost, ale mně to naprosto vyhovovalo. Byla jsem ráda, že jsem tam téměř sama.

Zamračila se. „Říkala jsem ti, abys tam nechodila.“

„To je v pohodě. Nikdo mě nikdy neobtěžoval. Upřímně, dneska jsem tam byla jediný divák. To tě přece nikdo nemůže obtěžovat, ne? Kromě toho, že tam jsou ulepené podlahy a mohla bych se přilepit, mi nic nehrozí.“

„Bůh ví, co všechno na té lepkavé podlaze je. Chceš říct, žes tam byla úplně sama? Přesně to ale mám na mysli, jsi snadný cíl. Nemám z toho místa dobrý pocit.“

Změnila jsem raději téma, protože jsem nepotřebovala, aby mi znovu vysvětlovala, co všechno se může stát. „Už dorazil ten podnájemník?“

Kovová lžička cinkala o hrnec, jak Maura cosi míchala. „Malá změna plánů. Bo Cheng z Číny u nás bydlet nebude.“

„Proč ne?“

„Ukázalo se, že je alergický na kočky. Objevil se tu odpoledne se všemi kufry, a sotva vešel dovnitř, nepřestal kýchat. Vrátil se do školy a požádal o jiné ubytování.“

Moje naděje vzrostla. „Takže tu nikdo bydlet nebude?“

„Naštěstí se jim podařilo najít jiného studenta, který byl ochotný si to s Boem vyměnit, takže by se tu měl každou chvíli objevit. Myslím, že si zrovna balí věci.“

Povzdechla jsem si. „O koho jde?“

„To mi neřekli, bude pro nás překvapení,“ vtipkovala macecha.

Cítila jsem, jak se mi hruď svírá úzkostí. Zamířila jsem dolů do svého pokoje, lehla si na postel a zírala do stropu. Děkovala jsem bohu za svou svatyni a vážila si toho, že mám v domě vlastní prostor. Prosklenými dveřmi vedoucími na dvorek do pokoje pronikal chladný vzduch. Naslouchala jsem šelestění listů, až jsem usnula.

Později večer mě probudil sestřin hlas. „Pojď se nahoru seznámit s Calebem!“

Ospale jsem si promnula oči a zamumlala: „S kým?“

„No přece s Calebem. S tím klukem, co u nás bude bydlet!“

Bože.

Sestra skočila na postel. „Je fakt milej. Už mi opravil i kolo. Představ si, že přišel na to, jak uvolnit to zaseknutý sedlo.“

„Jak dlouho už tu je?“

„Asi hodinu a půl. Je nahoře a vybaluje si v pokoji věci. Ale máma mě sem poslala, abych ti řekla, že je večeře. Uvařila špagety.“

Podívala jsem se na hodiny. Kristepane. Bylo skoro osm večer.

Poté co sestra vyběhla zpátky nahoru, přinutila jsem se vstát z postele a došla k zrcadlu. Svázala jsem si dlouhé světle hnědé vlasy do uzlu. Už dávno jsem si je nenechávala volně rozpuštěné a mejkap mi nic neříkal. Na co taky. Stejně nemám v úmyslu nikoho sbalit.

Pomalu jsem se vydala po schodech. Nahoře jsem zaslechla něčí hlas a zaregistrovala britský přízvuk. Zastavila jsem těsně před jídelnou a zaposlouchala se. Proč je mi jeho hlas tak povědomý?

Naklonila jsem hlavu a nahlédla do místnosti.

Ne!

Ne ne ne!

To přece není možný?

Byl to ten úžasný krasavec, na kterého jsem narazila dnes odpoledne ve škole na pánských záchodcích. Žaludek se mi nebezpečně zhoupl.

Jen ne tohohle záchodkovýho Angličana!

Ať je to kdokoliv, jen ne on.

To on je ten náš nový podnájemník?

Otec mě zahlédl a zmařil můj pokus schovat se za roh. „Teagan! To je fajn, že s námi povečeříš.“

Udělala jsem pár zdráhavých kroků do jídelny.

Caleb se otočil a zadíval se do mých vytřeštěných očí. Rty se mu překvapeně pootevřely a koutky úst se zkřivily do pobaveného úsměvu.

Maura nás představila. „Teagan, to je Caleb.“ Usmála se. „Calebe, tohle je naše druhá dcera Teagan.“

„Ráda tě poznávám,“ vykoktala jsem.

Sebevědomě se usmíval. „Vlastně… my už se známe, že?“

Maura si nás oba prohlížela. „Opravdu?“

Caleb přikývl. „Dnes jsme na sebe narazili v kampusu.“

Přimhouřila jsem oči. „No jasně, máš pravdu. Už mi to došlo.“

„Sice jsme se viděli krátce… ale nedá se na to zapomenout.“ Mrkl na mě. „Nebo se pletu?“

Měla jsem sto chutí ho praštit. Ale místo toho jsem se posadila ke stolu a v duchu si přísahala, že už nic víc neřeknu.

Během večeře jsem si pohrávala s těstovinami na talíři a vyhýbala se jakémukoliv kontaktu s ním.

Maura posunula servírovací talíř blíže k němu a vybídla ho, aby si nandal. „Takže, Calebe, co tě přivádí do Států? Tedy, samozřejmě že vím, že studuješ na univerzitě, ale proč ses rozhodl zrovna pro tuhle školu?“

Napil se vody. „Po střední jsem si udělal na pár let přestávku. Nebyl jsem si jistý, co vlastně chci dělat dál. No, a teď je mi dvaadvacet… na studenta trochu moc starý, co? Univerzita, na kterou chodím v Anglii, má kontakty s vaší univerzitou Northern a mně nabídli, abych tu rok studoval. Takže jsem si vybral první ročník. Usoudil jsem, že bych už takovou příležitost v životě nemusel dostat.“

„Jsi ve Státech poprvé?“

Otřel si ústa a přikývl. „Ano.“

„A jaký to tu na tebe udělalo první dojem?“ zeptala se.

„Líbí se mi tady. Ale pár rozdílů jsem si už všiml.“

Maura se naklonila. „Skutečně? Tak to nám musíš vyprávět.“ Otočila se k mé sestře. „Shelley, dávej pozor, ať se něčemu přiučíš.“

„No, tak zaprvé, velikost porcí je tady jako pro dřevorubce.“

Všichni kromě mě se tomu zasmáli.

„Ne, že bych si stěžoval…,“ dodal. „Chci říct, že je to výborné. Ale u nás doma toho tolik nejíme.“

Otec se usmíval, zkřížil ruce na prsou a opřel se o opěradlo. „Co ještě je u vás jinak?“

„Zjistil jsem, že jsou tu dva typy lidí. Velmi přátelští, kteří se s vámi dají v metru do řeči, aniž by k tomu měli nějaký důvod, a pak takoví, co si nedokážou udělat z ničeho legraci a zasmát se.“ Otočil se a podíval se přímo na mě. „Myslím, že Angličani jsou někde mezi nimi – ti jsou takoví neutrální.“

Maura si nalila další sklenici vody. „To je zajímavé. Takže u nás jsou lidé takový extrém.“

„Možná.“ Usmál se na mě.

Macecha pokračovala v grilování Caleba a nabídla mu dezert. Zdálo se, že mu její otázky vůbec nevadí a že na ně odpovídá rád. Zatímco já netoužila po ničem jiném než odsud vypadnout. Ale zůstala jsem, protože jsem nechtěla vypadat jako prudič, což si zjevně o mně už myslel.

Po večeři nám Caleb pomohl sklidit nádobí ze stolu, a to i přes ubezpečování Maury, že to není potřeba. To se mu muselo nechat, byl slušně vychovaný.

Bylo už dost pozdě, když večeře konečně skončila a všechno bylo uklizeno. K mé radosti se Caleb stáhl do svého pokoje.

Konečně jsem si mohla oddechnout a nemusela si dávat pozor, abych se na něj nedívala. Aspoň na chvíli jsem mohla zapomenout, že tu s námi bydlí.

Druhý den ráno jsem si v kuchyni nalévala kávu, když jsem ucítila v zádech vibrace jeho hlasu.

„Brý ráno, bytná.“

Nadskočila jsem, ale neotočila se. Podařilo se mi zamumlat pozdrav.

„Víš, když už tu budeme společně bydlet, mohla by ses přinutit se na mě aspoň podívat. Je mi jasný, že vyhýbat se mi a snažit se na mě ani nepodívat je strašně vyčerpávající. Je to něco jako hrát očima ping-pong.“

To mě trochu rozesmálo. Obrátila jsem se a pohlédla mu do očí. „No… asi jsme nezačali zrovna moc dobře, co? Víš, pořád si nějak nemůžu zvyknout, že tu budeme bydlet pod jednou střechou… vzhledem k tomu, jak jsme se seznámili.“

„Myslel jsem, že tě mázne, když jsi vylezla z té kabinky.“

Protočila jsem oči, když se mu rty roztáhly do svůdného úsměvu a bílé zuby mě téměř oslepily. Byl nepředstavitelně přitažlivý a nenáviděla jsem ho za to. Hustou kštici vlasů měl po ránu rozčepýřenou a vypadal nebezpečně krásně.

„Jasně, měl tu být Bo Cheng z Číny, ne ty,“ řekla jsem.

Přimhouřil oči. „Bo Cheng?“

„Jo, ten kluk, co sis s ním vyměnil ubytování. Tak se jmenuje.“

„Aha, tenhle. Krátce jsem se s ním setkal, když jsem odcházel z toho minulýho bytu. Měl pěkně opuchlý oči.“

„Ano, je alergický na Catlin Jennerovou.“

„Na koho?“

„Na Catlin Jennerovou – naši kočku.“

„Aha, to má fakt takový jméno?“

„Jasně. Shelley ji pojmenovala podle táty klanu Kardashianových, který je teď ženská – Caitlyn Jennerová. Ale ta naše se jmenuje Catlin Jennerová. ‚Cat‘ jako kočka. Chápeš?“

„Ta tvoje sestřička je pěkně chytrá. Teď už mi ta alergie dává smysl, protože ta kočka rozhodně není naháč.“

„Je to peršanka.“

„Je krásná. Víš, abych to uvedl na správnou míru, dneska v noci jsme spolu spali.“

Byla jsem si jistá, že tuhle větu neříkal poprvé. „Jo, ale dej pozor. Občas umí vytáhnout drápky.“

„Pár škrábanců mě neděsí.“

Proč každé slovo, které vyšlo z jeho úst, mi probouzelo hejno motýlků v žaludku?

Vytáhl ze skříňky hrnek. „Takže bych asi měl Catlin Jennerové poděkovat za to, že teď bydlím v tomhle úžasným domě, co?“

„To je jízlivost?“

Caleb zavřel dvířka příliš rázně. „Proč myslíš? Tohle místo je skvělý. Nikdy jsem se líp nenajedl a nikdy jsem se tak nevyspal. Líbí se mi tady. Cítím se tu víc doma než v Anglii.“

„Bože, vůbec nevím, jestli si děláš srandu, nebo ne.“

„Ty se tu necítíš doma?“ zeptal se.

„To je něco jinýho, já tu nejsem nová. Myslím, že to –“

„– bereš jako samozřejmost?“

Povzdechla jsem si. „Možná trochu. Jo, máš pravdu.“

Podívala jsem se na prsty nohou – na cokoli, jen abych se vyhnula přímému kontaktu s těma jeho planoucíma zelenýma očima.

„Takže… Boovi Chengovi by ses do očí podívala?“

„Asi jo,“ odpověděla jsem a stále se odmítala na něj podívat.

„No a neměl bych si to s ním zase vyměnit? Že bychom mu sehnali nějaké prášky na tu alergii… možná bys pak míň trpěla.“

„Není třeba. Stejně se uvidíme jen při večeři a při snídani.“

„To je pravda. Pořád se schováváš v tom sklepě a skoro ani nevíš, že máš mladší sestru…“

Co?

Jak se opovažuje!

„Kdo ti tohle řekl?“

„Shelley si myslí, že se jí vyhýbáš.“

Takže teď na mě vyrukuje s mojí rodinou?

Cloumal mnou vztek. „Tohle ti řekla? To je směšný! Proč se o mně bavíš se ségrou?“

„Nemluvil jsem s ní o tobě. Řekla mi to sama. Jen jsem se zeptal, jak spolu vycházíte, a ona mi prozradila, že na ni vůbec nemáš čas.“

To zabolelo. Nevěděla jsem, co mě trápilo více – jestli to, co řekla, nebo to, že s ním o tom mluvila. Nebo mě to možná žralo, protože to byla pravda. Nevyhýbala jsem se ani tak sestře, jako spíš celé rodině. Mohla bych na našich vztazích zapracovat, ale štvalo mě, že do toho Caleb zasahuje, když mě ani nezná. Nebydlí tu s námi ani čtyřiadvacet hodin.

„Jsem tu vždycky, když mě potřebuje, a ona to ví.“

„Opravdu? Kdys jí naposledy nabídla, že jí pomůžeš s domácími úkoly?“

Na to jsem neměla odpověď. A cítila jsem se kvůli tomu mizerně. Loni jsem se stáhla do sebe a vytvořila si vlastní svět. Jsem ségra na hovno, to nemůžu popřít. Ale vadí mi, že se do mého života vetře nějaký cizinec a hned mě poučuje.

Poprvé jsem se skutečně podívala Calebovi do očí. „Kdo si myslíš, že jsi? Řekla bych, že do vztahu s mojí sestrou ti nic není.“

Dopil kávu a vložil hrnek do myčky. „Tak fajn.“ Kývl. „Měj se. Hezky jsme pokecali.“

Pak ten bastard opustil místnost.

Kapitola druhá

Teagan

Jeho nervy bych chtěla mít.

Přednášky ještě nezačaly, takže jsem po zbytek dopoledne neměla nic lepšího na práci než přemýšlet o Calebovi. Vůbec nic o mně ani o mých problémech s rodinou neví, a přesto mě poučuje.

Jenže mi jeho slova ležela v hlavě. Najednou jsem se cítila provinile.

Sakra, Calebe, proč na tebe prostě nemůžu zapomenout?

Nakonec jsem vyrazila s Maurou do obchodu. Ale když se u mě po obědě na skok zastavila Kai, hned poznala, že mě něco žere.

„Co se děje?“ zeptala se.

Kai bydlela kousek od nás. Byla o rok starší a studovala na univerzitě v Suffolku.

„Pamatuješ, jak jsem ti říkala, že u nás bude bydlet student, který je tu na výměnném pobytu?“

„Jasně, šlo o nějakého Číňana –“

„No… to byl Bo Cheng. Ale kéž by to byl on. Bo si totiž musel najít jiné ubytování, protože je alergický na Catlin Jennerovou.“

„To je smůla. Fajn… takže… co máš za problém?“

„Z univerzity sem místo Číňana poslali Angličana – nesnesitelnýho Caleba Yatese.“

Vyprávěla jsem jí historku, jak jsem se s ním setkala na pánských záchodcích.

Kai se rozesmála. „Kecáš!“

Obrátila jsem oči v sloup. „Nekecám, přesně takhle to bylo.“

„No jo, a to je takový problém? Prostě osud si s tebou trochu pohrál. Zapomeň na to.“

„Na to naše první setkání moc ráda zapomenu, o nic nejde. Ale horší je, že se dneska ráno rozhodl promluvit mi do duše.“

Kai nadzvedla obočí. „To zní zajímavě.“

„Nic zajímavýho na tom není. Ale začal se do mě navážet, proč se vyhýbám Shelley. Chápeš to? Zrovna on? Nebydlí u nás ještě ani čtyřiadvacet hodin, a už zpochybňuje můj vztah se sestrou! Jako… kdo si myslí, že je?“

Kamarádka se na mě dlouze zadívala. „Ale ty se Shelley doopravdy vyhýbáš.“

Znechuceně jsem si odfrkla. „Et tu, Kai? I ty? Ale o to tady přece vůbec nejde.“

„Dobře, dobře… chápu, že o to nejde. Že do toho, co děláš nebo jak se chováš, mu nic není. Cos mu na to řekla?“

„Přesně to, co říkáš – že mu do toho nic není.“

„A co on?“

„Sebral se a odešel.“

Kai přikývla. „A to tě nadzvedlo ještě víc, co?“

„No, jasně. Copak odejít není to nejhorší, co můžeš udělat, když se s někým hádáš?“

„Popravdě řečeno, někdy je to to nejchytřejší.“

Ušklíbla jsem se, přitiskla si polštář na prsa a zabořila do něj hlavu. Potřebovala jsem, aby se Kai zachovala jako kamarádka, aby mě podpořila a souhlasila se mnou, i když jsem neměla tak úplně pravdu. Slabý hlásek uvnitř mi napovídal, že jsem ráno reagovala trochu přehnaně. Ale nemůžu za to, že mě Caleb naštval.

Povzdechla jsem si. „Nechápu, že jsem připustila, aby se mi takhle dostal pod kůži.“

„A jak vypadá?“

Zatahala jsem si za culík. Mám jí to říct?

Vyhrkla jsem dřív, než jsem si to stačila rozmyslet. „Je nesnesitelně atraktivní a krásně voní. Což mě štve ještě víc.“

„Aha! Víš, že jsi ve spojení s ním už dvakrát použila slovo nesnesitelný?“ Zasmála se. „Každopádně mi bylo jasný, že za tvojí reakcí na něj musí něco být. Prostě tě přitahuje, a tebe to štve.“

„Reagovala bych stejně, i kdyby se mi nelíbil.“

„Ne, to bys tedy nereagovala. Kdyby ti na něm vůbec nezáleželo, bylo by ti jedno, co říká. Protože ty se totiž klukům, co tě přitahujou, snažíš vyhýbat.“

„Hele, to sem netahej, jo? Mluvíme o něm, ne o mně.“

„Dobře. Víš, co bys měla udělat? Napsat mu to mailem. Utnout to hned v zárodku. Napiš mu, že si sice ceníš jeho zájmu, ale vadí ti, že strká nos tam, kam nemá. Že je to tvoje soukromá věc.“

Nakrčila jsem čelo. „Fakt si myslíš, že to pomůže?“

„Jo, když mu to napíšeš, je to formálnější a ukazuje to, že to myslíš vážně. Protože když už si dáš tu práci mu napsat, musela sis to předem rozmyslet.“

Dlouho jsem o tom přemýšlela a rozhodla se to udělat tak, jak mi radila Kai. Vytáhla jsem žlutý linkovaný papír a začala si sepisovat myšlenky. Chvíli jsem chodila sem a tam, naškrábala si pár poznámek, a nakonec si udělala jakous takous představu o dopisu, který Calebovi pošlu.

Zašla jsem za Maurou a zeptala se, zda náhodou nemá mezi papíry, které o Calebovi dostala z univerzity, i jeho mailovou adresu. Jak se dalo očekávat, zeptala se, proč mu chci psát, když je nahoře v pokoji. Ale nakonec mi tu adresu dala, aniž bych ji musela bůhvíjak prosit.

Vrátila jsem se do svého pokoje a vyťukala mail na počítači.

Předmět: Nevyžádaná rada

Ahoj Calebe,

i když si vážím tvého zájmu o mou osobu a o můj chabý vztah se sestrou, považuju fakt, že máš tu drzost se mezi nás vetřít, za nehorázný. Kritiku od někoho, kdo mě nezná, prostě nemůžu přijmout.

Neznáš všechny detaily mýho života ani vztahy s rodinou. Vlastně o mně vůbec nic nevíš.

Velmi bych tedy ocenila, kdybys mi už nedával žádné rady ohledně věcí, kterým nerozumíš. Nestojím o ně.

Zdraví

Teagan

Text jsem si po sobě několikrát přečetla a stiskla ENTER, než si to rozmyslím. Páni, měla jsem z toho dobrý pocit.

Nechala jsem počítač zapnutý, zatímco jsem uklízela vyprané prádlo do skříněk.

Za chvilku jsem zaslechla upozornění na novou zprávu.

Tučně napsané oznámení mě upozorňovalo, že dorazila Calebova odpověď.

Od: Caleb Yates

Příjemce: Teagan Carrollová

RE: Nevyžádaná rada

Milá Teagan,

trochu jsem tvůj mail poopravil. Myslím, žes měla na mysli tohle:

Ahoj Calebe,

nelíbí se mi, když mě někdo kritizuje kvůli mému zatraceně hroznýmu chování, protože mě to nutí se nad tím zamyslet a podívat se do zrcadla. Nelíbí se mi, že i když neznáš všechny detaily mýho života, dokážeš ve mně vidět to, co se i mně samotné příčí – tedy moje chování vůči ostatním. Chci se změnit, chci být lepší, ale nevím jak. Víš, poslední dobou jsem se zaobírala jen sama sebou. Kdybych tě při té naší diskusi nedonutila odejít, možná bych přišla na to, žes měl na mysli jen moje a Shelleyino dobro. Ale protože jsem nebetyčně sebestředná a egoistická, myslím si o tobě, že jsi vůl, a proto jsem ti napsala to, co jsem napsala. I když vím, že máš naprostou pravdu.

Jdi do hajzlu,

Teagan

Panebože.

Panebože, panebože, panebože.

V žilách mi vřela krev.

Dělá si ze mě srandu?

Tentokrát jsem začala psát, aniž bych si to předem rozmyslela. Vztekle jsem ťukala do klávesnice.

Od: Teagan Carrollová

Komu: Caleb Yates

RE: Nevyžádaná rada

Ahoj Calebe,

to myslíš vážně???

Odeslat.

O deset vteřin později přišel nový mail. Skutečnost, že seděl u počítače a čekal na moji odpověď, mě ještě více rozčilila.

Od: Caleb Yates

Příjemce: Teagan Carrollová

RE: Nevyžádaná rada

Milá Teagan,

ptáš se, jestli to myslím vážně. Předpokládám, že jde o řečnickou otázku a ve skutečnosti nechceš, abych na ni odpověděl. Pokud se mýlím, dej mi vědět.

Caleb

Opět jsem bez rozmýšlení napsala odpověď.

Od: Teagan Carrollová

Komu: Caleb Yates

RE: Nevyžádaná rada

Ne, nebyla to řečnická otázka. Ptala jsem se, jestli to myslíš vážně, protože si myslím, že jsi neuvěřitelně drzý a arogantní. Vážně chci vědět, proč si myslíš, že je v pořádku kritizovat někoho, koho ani neznáš. A myslím to vážně!

Znechuceně jsem se ušklíbla a pomyslela si, že tenhle marný pokus o komunikaci je u konce – dokud nepřišla další zpráva.

Klikla jsem na jeho odpověď.

Od: Caleb Yates

Příjemce: Teagan Carrollová

RE: Nevyžádaná rada

Vážně, vypadá to, že máš se mnou vážný problém… a vážně příliš často užíváš slovo vážný.

Cože?

Odepsala jsem.

Od: Teagan Carrollová

Komu: Caleb Yates

RE: Nevyžádaná rada

V téhle výměně mailů nemá smysl pokračovat.

Téměř okamžitě odpověděl.

Od: Caleb Yates

Příjemce: Teagan Carrollová

RE: Nevyžádaná rada

Bingo! Bingo! Bingo! Konečně ti to došlo. Tahle výměna mailů neměla nikdy smysl. Bylo to naprosto zbytečný. Chceš vědět proč?

Bušila jsem vzteky do klávesnice.

Od: Teagan Carrollová

Komu: Caleb Yates

RE: Nevyžádaná rada

O čem to mluvíš?

Jeho odpověď přišla opět okamžitě.

Od: Caleb Yates

Příjemce: Teagan Carrollová

RE: Nevyžádaná rada

Nemá to smysl, protože… KUPODIVU… sedím kousek od tebe.

Jsem o patro výš, Teagan.

Tak proč místo toho, abys mi posílala maily, za mnou prostě nezajdeš? Můžeme si popovídat. (Vážně!)

Zabouchla jsem notebook. Skončila jsem s ním. A dost!

Přesto jsem během následujících několika minut při skládání prádla nemyslela na nic jiného než na Caleba. Proč jsem si ho tak pustila k tělu? Byla jsem jím jako posedlá, i když jsem to takhle nechtěla. Můj první mail zcela překroutil. Chtěla jsem mu jen říct svůj názor, aniž bych se s ním setkala. Ale jak je vidět, stejně si to s ním budu muset vyříkat z očí do očí.

Vyběhla jsem po schodech a zamířila rovnou do svého starého pokoje – teď jeho pokoje. Nahoře v chodbě jsem se zastavila a polkla slova, která jsem byla připravená na něj vyhrknout. Pohled na Caleba dělajícího shyby mě uzemnil. Přitahoval se k tyči upevněné v zárubni. Tričko se mu s každým shybem vyhrnulo a odhalilo pevné břišní svaly. Jeho vypracovaný pekáč buchet upoutal můj pohled. Na zápěstích měl černé chrániče. Z mého starého pokoje si udělal domácí posilovnu.

Je to hajzl – ale nedalo se popřít, že atraktivní.

Odkašlala jsem si. „Dovolil ti můj táta sem dát tuhle věc?“

Seskočil dolů a dům se otřásl. „Ahoj, Teagan. Skvělý… není zas tak těžké vyjít po schodech nahoru, co?“ Ručníkem si setřel pot z čela. „A ano, tvůj otec mi dovolil si sem tuhle hrazdu upevnit.“

Přešla jsem rovnou k věci. „Ty si myslíš, že víš všechno nejlíp, že jo? Kdo vlastně jsi?“

Zíral na mě. „Kdo vlastně jsem? Je hezký, že se ptáš, Teagan.“ Hodil ručník na stůl. „Od chvíle, co jsem vešel do dveří na tom záchodku, tě vůbec nezajímalo, kdo jsem. Ale když už se tedy ptáš… ahoj, jsem Caleb Yates a jsem rád, že jsem tady. Nemám ponětí co dělat se životem a rodinné vztahy mám poněkud mizerné. Takže jsem se rozhodl vypadnout a vyrazil do cizí země, abych se na chvíli dostal pryč. Chybí mi máma, ale dobrá zpráva je, že jsem se právě nastěhoval do rodiny, kde jsou všichni srdeční – tedy kromě jedný protivný holky, co bydlí ve sklepě.“

Páni.

„To je trochu drsný, nemyslíš?“

Naklonil se ke mně a vůně jeho kolínské vody spolu s potem byla… zajímavá. Nedalo se říct, že by mi byla nepříjemná.

„Nemusíš mi psát arogantní maily, Teagan. Když udělám něco, co tě naštve, můžeš si o tom se mnou promluvit. Ale jestli mi budeš psát, když jsem jen o patro výš, tak ti vždycky odpovím ve stejném duchu.“

Bod pro něj. Napsat mu mail bylo ode mě zbabělý. Přesto se mi podařilo přesvědčit sebe samu, že to byl dobrý nápad. Ale má pravdu. Ať už mu chci sdělit cokoliv, měla bych mu to říct z očí do očí. Upřímně, dívat se do těch jeho očí nebylo vůbec špatné. Ukázalo se, že je to mnohem příjemnější než se mu pořád vyhýbat. Díkybohu, že nedokáže číst mé myšlenky.

Při pohledu na něj jsem si totiž uvědomila, že je ve skutečnosti naštvaný. Kdežto z mailů jsem měla pocit, že se náramně baví. Hned mi to zlepšilo náladu… možná na tom měla svůj podíl i ta vůně, která ve mně vyvolávala podivné myšlenky.

Natáhl ruku. „Dej mi to.“

Podívala jsem se na své prázdné ruce. „Co ti mám dát?“

„Tu nasranou náladu. Prostě ji ze sebe vytřes a dej mi ji.“

Zamračila jsem se. „Cože?“

Nedočkavě pokynul dlaní. „No tak, dělej.“

Byla jsem zvědavá, kam tímhle míří. Zatřásla jsem se, spojila obě dlaně plné pomyslné nasrané nálady a natáhla je k němu.

Předstíral, že si ji ode mě vzal, a jako by ji potěžkal v rukou. „Je větší, než jsem si myslel.“ Rozhlédl se a řekl: „Dám ji někam na bezpečný místo, vydrž.“

Proti své vůli jsem se zasmála. Imaginární hroudu strčil pod postel a setřepal si z rukou zbytky.

„Fajn, teď už na mě nejsi nasraná, takže můžeme začít znovu?“

Copak mám na výběr? Caleb tady u nás bude bydlet celý rok. Bude snazší s ním vyjít než se trmácet kamenitou cestou, po které jsme se vydali – tedy spíš po které jsem se vydala já. I když mě Caleb neskutečně štval, jeho kouzlo jako by mě očarovalo. Rozhodla jsem se, že tu hroudu nasranosti nechám pod jeho postelí.

„Tak dobře, Calebe.“

Moje změna nálady ho pobavila. „Páni, myslel jsem, že to bude těžší.“

„Prostě mi došlo, že to s tebou budu muset rok vydržet.“

„Aha. Takže jsem jako nějaká nevyléčitelná nemoc.“

„Nebo alergie,“ zasmála jsem se.

„Trefa. Někdo by měl tomu Boovi Chengovi říct, aby se ode mě držel dál.“

„Šťastlivec Bo Cheng. Ani mu nedošlo, jaké měl štěstí, že se vyhnul střetu s protivnou holkou, co bydlí ve sklepě,“ vyprskla jsem.

Skutečně jsem přistoupila na jeho hru? Čím mě ten chlap uhranul?

„Proč bydlíš dole ve sklepě?“ zeptal se. „Máte přece tak krásný dům. A když jsem dozvěděl, že jsem dostal tvůj bývalý pokoj, nechápu, proč ses z něj odstěhovala? Vždyť je tak hezký. Nedokážu si představit, co tě přimělo ho opustit a bydlet v té díře dole.“

Jeho slova mě vyděsila a spustila poplašné zařízení. „Tys viděl můj pokoj ve sklepě?“

„Jasně, prolezl jsem si ho, když jsi byla pryč. A to, co jsem objevil, hodně vysvětluje.“

Smích, který se snažil potlačit, ho prozradil.

„Ne, tos neudělal!“

„Uklidni se. Tvůj otec mě provedl po celém domě, když jsi byla v obchodě. Zavedl mě i do sklepa a ukázal mi, kde je pračka. A náhodou jsem viděl i tvůj pokoj.“

„Chápu.“

„Mimochodem, připadá mi to zvláštní.“

„Co? Můj pokoj?“

„Ne. Pračka v suterénu. V Anglii máme pračky většinou v kuchyni.“

„To je divný. A kde máte sušičku?“

„Žádnou nemáme, máma věší prádlo venku na šňůru.“

„To si nedokážu představit.“

„Cože? Ty si neumíš představit, že tvoje kalhotky vlají ve větru, aby je všichni viděli?“

Zasmála jsem se. „To tedy neumím.“

Poškrábal se na bradě. „Jsi dost konzervativní, co?“

Asi bych mu měla odpovědět. Místo toho můj pohled sklouzl po jeho hrudi a všimla jsem si, jak se mu triko lepí na zpocené svaly. Zrovna teď jsem si moc konzervativní nepřipadala.

Zavrtěla jsem hlavou. „Proč myslíš?“

„Způsob, jakým se oblékáš – vždycky jsi zahalená od hlavy až k patě. A pak to, jak jsi reagovala, když jsme na sebe narazili na pánských záchodcích na univerzitě. Úplně tě vykolejilo, že bych si mohl myslet, že za ten smrad můžeš ty.“

„Prosím, nemluvme o tom. Teď, když jsme začali znovu …“

Zasmál se a došel k poličce, na které bylo několik mých starých knih. Neobtěžovala jsem se přestěhovat si je dolů, protože jsem tam neměla tolik místa.

Přejel ukazováčkem po hřbetech a řekl: „Mimochodem, pěkná sbírka.“

Nadzvedla jsem obočí. „To má být sarkasmus? Ani bych neřekla.“

„Ne, opravdu, máš tu několik zajímavých knih. Eckhart Tolle. Deepak Chopra. To je úplná knihovna duchovní literatury. Ty se o to zajímáš? Jsi zen? Nemáš žádné problémy?“

„Ne tak docela.“

Vytáhl jednu knihu. „Deset tajemství. O čem to je?“

„O duchovním sebevzdělávání,“ odpověděla jsem s kamennou tváří.

„Fakt?“

„Je to o tom, že každý v sobě skrývá nejméně deset tajemství, která mu brání v dalším rozvoji.“

„Deset? Fakt tolik?“

„Jasně. Někdy si ani neuvědomujeme, že nějaká tajemství máme.“

Podíval se na obálku knihy a pak na mě. „No, nejmíň jedno mám, ale nejsem si jistý, jestli jich mám deset. Co ty?“

„Jasně, že je mám taky. Všichni něco skrýváme, něco, co jednou vypluje na povrch.“

Listoval knihou. „Prozraď mi jedno ze svých tajemství.“

„Kdybych ti to řekla, nebylo by to tajemství.“

Začetl se na jedné stránce. „Ale podle téhle knihy tě tvoje tajemství brzdí v rozletu.“

„To riziko radši podstoupím.“

Caleb se uchechtl. „To já mám tajemství, který by tě mohlo zajímat… takový, co se tě týká.“

Srdce se mi zachvělo. „Opravdu?“

„Jo.“ Zvedl hlavu. „Chceš vědět, co to je?“

„No, to bych moc ráda, když se mě to týká.“

Caleb zastrčil knihu zpátky na poličku a otřel si ruce. „Moje tajemství je…,“ odmlčel se.

Když už jsem to nemohla vydržet, zeptala jsem se: „Tak o co jde?“

„Určitě to budeš chtít slyšet,“ zamumlal.

Zasmála jsem se. „Jasně, že jo… tak mi to už prozraď.“

Udělal pár kroků ke mně a naklonil se těsně k mému uchu. Když mi zašeptal své tajemství, přeběhl mi mráz po zádech: „Vím jistě, žes to nebyla ty, kdo zasmradil ty pánský záchodky.“

Podívala jsem se mu do očí. „Jak si můžeš být tak jistý?“

„Protože jsem na nich ten den byl už dřív a páchlo to tam úplně stejně.“

„Proč jsi to tehdy neřekl?“

„Protože mě bavilo tě pozorovat, jak se z toho snažíš vykroutit.“ Mrkl na mě. „Mám kliku, že mě ubytovali právě tady. Budu mít mnohem víc příležitostí tě poznat.“

Kapitola třetí

Teagan

Později téhož dne jsem málem spadla ze židle, na které jsem stála v kuchyni, když se za mnou najednou objevil Caleb.

„Nepotřebuješ pomoc?“

Pomalu jsem slezla dolů a zachvěla se. Nevím proč, ale myslela jsem si, že odešel.

Bylo pozdě odpoledne. Otec byl stále v práci a Maura doprovodila Shelley na trénink roztleskávaček. Přednášky na univerzitě začínaly až příští pondělí, takže Caleb zjevně neměl nic lepšího na práci než se potloukat po domě. Asi by mi to nemělo vadit, protože u nás bydlel, takže to bylo logické, že na něj sem tam narazím, ale štvalo mě to.

Maura nebyla doma, takže jsem využila příležitost zaútočit na poličku se sladkostmi. Tuhle jsem si totiž všimla, jak macecha schovávala nějaké sáčky nahoru do skříňky. Snažila se upravit Shelleyiny a otcovy stravovací návyky, takže jsem předpokládala, že před nimi schovává sladkosti. Jenže v domě jsme měli příliš vysoké stropy, a tudíž i horní skřínky byly vysoko. Podcenila jsem možnost dostat se nahoru ze židle a Caleb se objevil zrovna uprostřed mého zpackaného úsilí.

„Snažíš se něco sundat?“

„No, vlastně jo.“ Cítila jsem, jak se potím.

Zasunul židli zpět ke stolu, a zatímco se rozhlížel, škrábal se na bradě. I když byl vysoký, do horní skříňky dosáhnout nemohl.

K mému šoku před kuchyňskou linkou poklekl a ukázal na ramena.

„Vylez si nahoru.“

„Cože?“

„Zvednu tě, aby sis mohla vzít, co potřebuješ.“

Chce, abych si sedla na jeho ramena? „To je v pohodě, zas tak nutně to nepotřebuju.“

Naléhal dál. „Tak nahoru, dělej.“

Těžce jsem polkla a udělala, co navrhoval – sedla jsem si mu na ramena a nohy mu ovinula kolem krku. Pocit, jak se jeho pevné svaly na šíji tisknou na můj klitoris, byl přinejmenším… zajímavý – byla jsem si jistá, že tohle je to nejjednodušší vzrušení. Pomalu se postavil. Byla jsem přesně tam, kde jsem potřebovala, abych otevřela zakázanou skříňku.

Bylo těžké se soustředit na to, co jsem vlastně hledala. Po pravdě řečeno, ani jsem tomu nevěnovala velkou pozornost. Jediné, co jsem si uvědomovala, bylo teplo jeho těla a silné ruce, které mě pevně držely za nohy. A k tomu ještě ten jeho pižmový pach. Srdce mi bušilo, a tak jsem popadla první věc, která mi přišla pod ruku.

„Mám to,“ oznámila jsem mu a předpokládala, že jsem vytáhla nějaké bonbony nebo čokoládu.

V tuhle chvíli by moji touhu po sladkém uspokojilo cokoli. Větší problém byl, že jsem měla bradavky jako pralinky. Měla bych se okamžitě dostat na zem. Protože kdybych dál měla jeho hlavu mezi nohama, mohl by reakci mého těla vycítit.

Proklínala jsem sebe samu, že jsem na jeho nápad přistoupila.

Jakmile se sehnul, seskočila jsem. „Dík.“

Zadíval se na pytlík sladkostí v mé ruce a přimhouřil oči. „Zajímavá volba.“

„Co?“

Podívala jsem se dolů na pytlík. Co to sakra je, Mauro? „Ehm… tohle… ani nevím, co to je.“

Caleb se ušklíbl. „To ses tam opravdu škrábala jen pro tyhle sladký ptáky?“

Pytlík byl skutečně plný duhově zbarvených želé bonbonů ve tvaru penisu.

Měla jsem sto chutí nevlastní matku zabít. Pak jsem si ale vzpomněla, že se chystá na předsvatební rozlučkovou party své kamarádky Darlene. Určitě je koupila pro pobavení a schovávala je před Shelley.

„Tak fajn, odhalil jsi mě. Měla jsem strašnou chuť na něco sladkýho a vůbec jsem nevěnovala pozornost tomu, co mi přišlo pod ruku. Prostě jsem potřebovala něco hodně sladkýho. Netušila jsem, co si tam nahoře Maura schovává. Tyhle bonbony si asi koupila na Darleninu svatební sprchu.“

Vypadal zmateně. „Svatební sprchu?“

„Jo, to je takový předsvatební večírek pro ženské.“

„Aha. Takže taková slepičí party.“

„Slepičí?“

„No jasně, slepičí večírek. Tak se u nás říká tomu, když se holka loučí se svobodou.“

Přikývla jsem. „Rozlučka se svobodou – ano, něco takovýho.“

Zasmál se. „Takže takhle se vy ženský loučíte se svobodou? Sedíte u stolu a ukusujete želé penisy?“

„Ne vždycky.“ Zakroutila jsem hlavou. „Ale to je jedno.“

Caleb se natáhl po sáčku a pečlivě ho zkoumal. Pak si přitáhl židli od stolu, vylezl nahoru a bonbony uklidil zpátky do skříňky.

Po několika vteřinách tam nahoře oznámil: „Tak je to jasný.“

„Co je jasný?“

„No, že takhle fungují rozlučky. Je tady celá taška nacpaná gumovými penisy.“

Rozesmála jsem se. „To si děláš srandu.“

„Ne, počkej. Není to jen penisový večírek. Je tu ještě hromada lízátek ve tvaru kundy.“ Odfrkl si. „A tenhle sáček je dokonce otevřený. Jak to?“

Tváře mi zčervenaly ponížením.

„Snad si nemyslíš… Slez dolů, prosím.“

„Jistě, zlato.“

Zavřel skříňku a slezl ze židle.

Ne však s prázdnýma rukama. „Myslíš, že by Mauře vadilo, kdyby se dozvěděla, že jsem si ukradl jednu broskvovou kundičku? Je jich tam balení po stovce.“

Cítila jsem, jak mi celý obličej zrudl.

Sundal celofán a jedním dlouhým olíznutím přejel po lízátku. Kolem páteře mi projelo vzrušené chvění a usadilo se v podbřišku. Strčil si ho do úst.

„Víš, jak se právě teď tváříš?“ Zasmál se a znovu lízátko přejel jazykem. „K popukání.“

Pokud jde o Caleba, musím být snad prokletá. „Chtěla jsem jen něco sladkýho na zub,“ zamumlala jsem.

Vytáhl lízátko z úst a podal mi ho. „No, tak tady máš.“

Než zamířil po schodech nahoru, mrkl na mě a stiskl mi rameno.

Sešla jsem dolů do svého pokoje a užírala se.

Ležela jsem v posteli, cucala lízátko, které ještě před chvílí měl v puse on, a byla naštvaná sama na sebe, že mě to tak vzrušuje.

Jakmile začaly přednášky, snažila jsem se Calebovi v kampusu vyhýbat, jak jen to šlo. Nevím, proč mi připadalo tak trapné narazit na něj zrovna tam. Vždycky, když mě uviděl, zvedl ruku a zamával mi, nebo dokonce vyrazil ke mně, aby mě pozdravil. Zatímco já, když jsme ho někde zahlédla, rychle jsem se otočila a vydala se na opačnou stranu.

Ale doma se situace zlepšila. Už žádné další hádky nebo nepříjemná setkání. Caleb s námi několikrát seděl u stolu – vždy byl zábavným doplňkem večeří a většinou i hlavním tématem našich rozhovorů. Počáteční šok z toho, že u nás bydlel, se vytratil. Koneckonců, soužití s Calebem pod jednou střechou bylo jiné, než jsem si představovala. Netrávil večery tím, že by vyhledával mou společnost a posmíval se mi. Jak dny ubíhaly, držel se stále víc v ústraní.

A to mi vyhovovalo, nebo ne? Nepotřebovala jsem si komplikovat život tím, že se s ním budu přátelit víc, než je nutné. Musela jsem se soustředit na přednášky a na praxi v New England Aquarium, kam jsem nastoupila. Jako studentka se specializací na mořskou biologii jsem byla nadšená, že mohu získat zkušenosti, které mi pomohou ke kariéře výzkumného biologa.

Vzhledem ke vztahu, jaký jsem s Calebem měla, by mi nemělo vadit, když se jednou v sobotu u nás objevila holka, kterou jsem znala z přednášek z biologie. A přesto mě překvapila žárlivost, která se ve mně rozhořela.

Věděla jsem, že se jmenuje Veronica. Byla vysoká, měla dlouhé hnědé vlasy a pěknou tvář. Všimla jsem si jí, ještě ani nezaklepala. Sledovala jsem ji oknem z kuchyně. Předpokládala jsem, že jde za Calebem.

„Ahoj. Co se děje?“ zeptala jsem se, sotva jsem otevřela dveře.

Překvapeně udělala krok zpátky. „Omlouvám se,“ vyhrkla. „Říkal, že mi jde otevřít. Nechtěla jsem tě obtěžovat, jdu za Calebem.“

To je ale překvapení.

Než jsem se zmohla na slovo, zaslechla jsem, jak se Caleb řítí ze schodů.

„Ahoj, Veroniko.“ Podíval se na mě. „Promiň, nechtěli jsme tě otravovat s otevíráním, Teagan. Veronica mi poslala zprávu, že je tady.“

Pokrčila jsem rameny. „No, nic se nestalo. Šla jsem akorát okolo.“

„Znáš se s mojí skoro-sestrou Teagan?“ zeptal se jí.

Skoro-sestra?

„Oficiálně ne. I když…“ Přimhouřila oči a podívala se na mě. „Myslím, že spolu chodíme na přednášky z biologie, že?“

„Jo, jasně. Teď mi to došlo.“

Všimla jsem si, jak jí položil ruku na zadek, a projel mnou osten žárlivosti.

Odkašlala jsem si. „Kam máte namířeno?“

„Chceme se podívat do toho kina tady za rohem, do toho, o kterém tuhle u večeře mluvila tvoje nevlastní matka. Syd’s, tak nějak se jmenuje, ne? Zajímá mě, jaké to tam je.“

Trochu mě popouzelo, že tam jde s ní. Nevím proč.

„Ach tak,“ přikývla jsem. „No, bavte se.“

„Dík,“ usmála se Veronica, „budeme.“

Jít do kina v tak ponurém dni mi připadalo jako skvělý nápad. Kdybych chtěla, mohla jsem tam vyrazit sama. Měla jsem na sebe vztek. Caleb byl hezký a přitažlivý, ale takových chlapů běhá po světě spousta. Opravdu jsem si myslela, že na něj mám nějaké právo, protože u nás bydlí?

Pozorovala jsem je, jak odcházejí. Přemýšlela jsem, jak to mezi nimi doopravdy je. Ale jakékoli pochybnosti, že jsou jen přátelé, vyvrátil Caleb, když si Veroniku přitáhl blíž k sobě a dlouze ji políbil. Žaludek se mi zhoupl a vnitřnosti stáhly, když jsem je sledovala, dokud nezmizeli z dohledu.

Shelley seběhla ze schodů a vytrhla mě z myšlenek. „Věděla jsi, že má Caleb holku?“

„Jak víš, že je to jeho holka?“ zeptala jsem se a stále hleděla z okna.

„No, to nevím, ale viděla jsem je z okna, jak se líbají.“

„Radši by ses měla starat sama o sebe, místo abys špehovala Caleba.“

Chystala jsem se vrátit do svého pokoje v suterénu, ale zarazila jsem se. Bylo pro mě typické říct sestře jednu dvě věty a zmizet. Ať už jsem si to připouštěla, nebo ne, Caleb si mého chování k Shelley všiml hned, a to mě bolelo. Doopravdy jsem se chtěla polepšit, ale mé vztahy s rodinou byly vždy komplikované.

Přinutila jsem se říct: „Nechceš zajít do Coolidge Corner? A pak něco zakousnout?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jen jeden rok.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.