strana 1 – titulní list – výtvarník

Deborah Harknessová

Syn času

Přeložila Petra Diestlerová

Poznámka překladatelky:

V textu byla použita citace z překladu:

SHAKESPEARE, William. Bouře.

Přeložil Jiří Josek. Praha: Romeo, 2005

TIME’S CONVERT

Copyright © 2018 by Deborah Harkness

Translation © Petra Diestlerová, 2021

ISBN 978-80-242-7395-2

Dlouho udržovaný zvyk myslet si, že něco není špatné,

vyvolává povrchní představu, že je to dobré,

a ta zpočátku způsobuje strašlivé pobouření na obranu zvyku.

Ale povyk brzy utichne.

Čas bývá příčinou změny názoru častěji než rozum.

Thomas Paine

1

Nula

12. května

Během posledního večera svého teplokrevného života se Phoebe Taylorová zachovala jako dobrá dcera.

Freyja na tom trvala.

„Nemusíme kolem toho dělat žádný rozruch,“ namítala Phoebe, jako by se jen chystala odjet na pár dní na dovolenou, v naději, že vyvázne s krátkým rozloučením v hotelu, kde byla její rodina ubytovaná.

„V žádném případě,“ prohlásila Freyja a podívala se na ni svrchu přes svůj dlouhý nos. „De Clermontovi se neschovávají ve stínech – pokud tedy samozřejmě nejsou Matthew. Uděláme to, jak se patří. U večeře. Je to tvoje povinnost.“

Slavnostní večeře, kterou Freyja pro Taylorovy uspořádala, byla prostá, elegantní a dokonalá – a to včetně počasí (bezchybná ukázka májového večera), hudby (skutečně umějí všichni pařížští upíři hrát na cello?), květin (ze zahrady donesli tolik bílých růží odrůdy Madame Hardy, že by dokázaly provonět celé město) a vína (Freyja měla slabost pro šampaňské Cristal).

Phoebin otec, matka a sestra dorazili v půl deváté, jak bylo domluveno. Otec měl na sobě smoking, matka polosárí v odstínech tyrkysové a zlaté a Stella byla od hlavy k patě navlečená v Chanelu. Phoebe se oblékla čistě do černé, kromě smaragdových náušnic, které jí věnoval Marcus, než odjel z Paříže, a vzala si střevíčky na závratně vysokých jehlových podpatcích, které měla v obzvláštní oblibě – a Marcus také.

Skupinka teplokrevníků a upírů si nejprve dala skleničku v zahradě za Freyjiným výstavným domem v Osmém obvodu – v soukromém ráji, jaké se už déle než století v přehuštěné pařížské zástavbě vytvářet nedařilo. Rodina Taylorových byla na luxusní prostředí zvyklá – Phoebin otec strávil celý život v diplomatických službách a její matka pocházela z indické rodiny, jejíž příslušnice se vdávaly za úředníky britského impéria už od doby Rádže –, avšak styl de Clermontových dosahoval úplně jiné úrovně.

Usadili se k večeři u stolu prostřeného křišťálem a porcelánem, v místnosti, kam dovnitř vysokými okny vedoucími na zahradu dopadalo letní světlo. Charles, málomluvný kuchařský mistr, jehož de Clermontovi zaměstnávali ve svých pařížských domech, kdykoli pozvali na večeři teplokrevníky, měl Phoebe rád a nešetřil úsilím ani penězi.

„Syrové ústřice jsou znamení, že Bůh miluje upíry a chce, aby byli šťastní,“ prohlásila Freyja, když zvedala na začátku jídla skleničku k přípitku. Phoebe si všimla, že slovo „upír“ používá co nejčastěji, jako by pouhým opakováním mohla udělat z toho, k čemu se Phoebe chystá, úplně normální věc. „Na Phoebe. Na štěstí a dlouhý život.“

Po tom přípitku její rodina nějak ztratila chuť k jídlu. Phoebe dobře věděla, že je to její poslední šance se pořádně najíst, ale zjistila, že má potíže s polykáním. Přiměla se sníst ty ústřice a vypít šampaňské, které se k nim podávalo, ale ve zbytku hostiny se už jen nimrala. Freya udržovala během předkrmů, polévky, ryby, kachny i dezertu („Máš poslední možnost, milá Phoebe!“) živý rozhovor a mezi doušky vína volně přecházela z francouzštiny přes angličtinu do hindí.

„Ne, Edwarde, opravdu myslím, že neexistuje žádné místo, kde bych nebyla. Víte, že podle mě byl možná můj otec úplně první diplomat?“ Tímto překvapivým prohlášením Freyja úspěšně přiměla Phoebina odtažitého otce, aby se rozpovídal o svých začátcích ve službách britské královny.

Ať už byl Freyjin historický úsudek správný, nebo nikoli, Philippe de Clermont rozhodně naučil svou dceru pár triků na uhlazování drsných okrajů společenské konverzace.

„Říkáte Richard Mayhew? Mám dojem, že jsem ho znala. Françoise, nestýkala jsem se s nějakým Richardem Mayhewem, když jsme pobývaly v Indii?“

Bystrozraká služebná se jako kouzlem vynořila pokaždé, když ji její paní potřebovala, naladěná na nějakou upírskou frekvenci, neslyšnou pro pouhé smrtelníky.

„Možná.“ Françoise toho moc nenamluvila, ale každé její slovo neslo celé vrstvy významů.

„Ano, určitě. Vysoký? S pískově žlutými vlasy? Hezký, takovým školáckým způsobem?“ Freyja se nenechala odradit Françoisinou zakyslou poznámkou ani skutečností, že jejímu popisu odpovídala zhruba polovina britského diplomatického sboru.

Phoebe zatím neobjevila nic, co by dokázalo narušit Freyjino odhodlané veselí.

„Tak prozatím sbohem,“ říkala Freya zlehka v závěru večera, když líbala všechny Taylorovy na rozloučenou. „Padmo, jsi tady vždycky vítaná. Až příště přijedeš do Paříže, určitě se ozvi. Stello, během zimních přehlídek můžeš bydlet u nás. Je to do módních domů pohodlně blízko a Françoise s Charlesem se o tebe velmi dobře postarají. Hotel George V je sice samozřejmě vynikající, ale je tam tolik turistů. Edwarde, zůstaneme v kontaktu.“

Matka neslzela a zachovávala naprostý klid, jak měla v povaze, ale na rozloučenou Phoebe objala trochu pevněji než jindy.

„Děláš správnou věc,“ pošeptala Padma Taylorová své dceři, než ji pustila. Chápala, co znamená milovat někoho tolik, že se vzdáte celého svého života výměnou za příslib toho, co by mohlo být.

„Důkladně si ověř, že předmanželská smlouva bude vážně tak velkorysá, jak slibují,“ špitla Stella své sestře na prahu. „Pro všechny případy. Jen tenhle barák stojí sakra majlant.“ Stella dokázala na Phoebino rozhodnutí nazírat výhradně ze svého hlediska, zaměřovala se pouze na velkolepost, styl a nezaměnitelný střih Freyjiny retro červené róby.

„Tyhle šaty?“ zasmála se Freyja, když je Stella obdivovala, a zaujala na okamžik pózu s hlavou s plavým drdolem nakloněnou ke straně, aby co nejlépe předvedla jak šaty, tak svou postavu. „Balenciaga. Mám je už věčnost. To byl muž, který vážně uměl navrhnout korzet.“

Nicméně Phoebin obvykle velmi rezervovaný otec se neloučil snadno, oči se mu zalily slzami a pátral v těch jejích (které se těm jeho hodně podobaly, jak si Freyja v průběhu večera všimla) po známkách, že by mohla rozhodnutí změnit. Když matka se Stellou vyšly ze dveří, odtáhl otec Phoebe kousek stranou od hlavního schodiště, kde čekala Freyja.

„Nebude to trvat dlouho, tati,“ řekla Phoebe, aby ho trochu uklidnila. Oba však věděli, že uběhnou měsíce, než bude smět znovu navštívit svou rodinu – v sázce bylo jak jejich bezpečí, tak to její.

„Jsi pevně rozhodnutá, Phoebe? Víš to naprosto jistě?“ zeptal se otec. „Ještě máš čas si to rozmyslet.“

„Jsem si jistá.“

„Zkus chvilku uvažovat rozumně,“ řekl Edward Taylor a do hlasu se mu vloudil prosebný tón. Vyznal se ve složitém vyjednávání a nepovažoval za nízké využít pocitu provinilosti, aby naklonil výsledek ve svůj prospěch. „Proč ještě pár let nepočkat? S takovým velkým rozhodnutím nemá smysl spěchat.“

„Já si to nerozmyslím,“ odpověděla Phoebe vlídně, ale pevně. „Tohle není otázka rozumu, tati, ale srdce.“

Nyní její biologičtí příbuzní odešli. Phoebe osaměla s věrnými služebníky de Clermontových, Charlesem a Françoise, a také s Freyjou, což byla nevlastní sestra stvořitele jejího snoubence, a tudíž podle upírského pojetí blízká příbuzná.

Krátce po odchodu Taylorových Phoebe poděkovala Charlesovi za skvělou večeři a Françoise za to, jak se o všechny během večera starala. Potom se usadila v salonu s Freyjou, která si četla e-maily a odpovídala na ně ručně psanými zprávami na smetanově zbarvených kartičkách s levandulovými lemy. Ty poté vsouvala do těžkých obálek.

„Nač přejímat tuhle zatracenou novodobou zálibu v instantní komunikaci,“ vysvětlila Freyja, když se jí Phoebe zeptala, proč prostě neklikne na „Odpovědět“ jako všichni ostatní. „Brzy zjistíš, drahá Phoebe, že rychlost nepatří k věcem, které by upír potřeboval. Je velmi lidské a vulgární pořád chvátat, jako by snad byl času nedostatek.“

Když Phoebe ze zdvořilosti hodinku poseděla s Marcusovou tetou, usoudila, že už učinila povinnosti zadost.

„Myslím, že půjdu nahoru,“ řekla s předstíraným zívnutím. Ve skutečnosti jí ani nepřišlo na mysl, že by mohla usnout.

„Pozdravuj ode mě Marcuse.“ Freya decentně olízla okraj obálky, než ji pevně slepila.

„Jak víš –?“ Phoebe se na Freyju ohromeně podívala. „Totiž, proč si myslíš –?“

„Tohle je můj dům. Vím o všem, co se v něm šustne.“ Freyja přilepila do rohu obálky známku a dala si záležet, aby dokonale lícovala s okraji. „Například vím, že Stella dneska večer donesla v kabelce tři ty příšerné mrňavé telefonky a tys je vytáhla, když jsi šla na toaletu. Patrně jsi je schovala ve svém pokoji. Ne mezi spodní prádlo – na to jsi příliš originální, že, Phoebe? – ani pod matraci. Ne, myslím, že jsou v nádobě s koupelovou solí na okenní římse. Nebo schované v botách – v těch s gumovými podrážkami, co v nich chodíš na procházky. Nebo možná na skříni, v tom modrobílém igelitovém sáčku, který sis nechala od středečního nákupu?“

Freyjin třetí tip byl správný, včetně igelitové tašky, stále trochu páchnoucí česnekem, který Charles potřeboval do své vynikající bouillabaissy. Phoebe od začátku věděla, že Marcusův plán, jak obejít pravidla a zůstat v kontaktu, není dobrý nápad.

„Porušuješ vlastní dohody,“ prohlásila Freyja věcně. „Ale jsi dospělá žena se svobodnou vůlí, schopná rozhodovat se sama za sebe.“

Přesně vzato měli Marcus a Phoebe zakázáno spolu mluvit, dokud nebude upírkou devadesát dní. Snažili se vymyslet, jak to obejít. Freyjin jediný telefon se bohužel nacházel ve vstupní hale, kde mohli vaše rozhovory slyšet všichni. A navíc málokdy fungoval bezproblémově. Čas od času plechově zařinčel a zvonky v tom starodávném přístroji byly tak mohutné, že se sluchátko v mosazném držáku otřásalo. A když jste sluchátko zvedli, linka obvykle ohluchla. Freyja to připisovala nějaké závadě na vedení, kterou způsobil jistý člen Hitlerova nejužšího kruhu během poslední války; neměla však zájem nechat aparát opravit.

Když se Marcus nad situací zamyslel, přišel s pomocí Stelly a svého přítele Nathaniela na méně nápadný komunikační prostředek: laciné mobilní telefony na jedno použití. Takové využívali mezinárodní lupiči a teroristi – jak alespoň tvrdil Nathaniel – a nedaly se vystopovat, kdyby se je Baldwin nebo jiný upír náhodou pokoušel špehovat. Phoebe s Marcusem je zakoupili v zapadlém krámku s elektronikou na jedné z obchodněji zaměřených ulic v Desátém obvodu.

„Jsem si jistá, že vzhledem k situaci vyřídíš ten rozhovor rychle,“ pokračovala Freyja. Podívala se na obrazovku počítače a nadepsala další obálku. „Nechceš přece, aby tě přistihla Miriam.“

Miriam lovila kdesi v okolí Sacré Coeur a vrátit se měla nad ránem. Phoebe pohlédla na hodiny na krbové římse – výstřední výrobek se spoustou zlacení a mramoru, kde pololežící mužské akty podpíraly kulatý ciferník, jako by to byl plážový míč. Chyběla minuta do půlnoci.

„Tak dobrou noc,“ řekla Phoebe a potěšilo ji, že Freyja je nejen o tři kroky před ní a před Marcusem, ale také přinejmenším o krok před Miriam.

„Hmm.“ Freyja už zase věnovala plnou pozornost stránce před sebou.

Phoebe unikla nahoru. Její ložnice se nacházela na konci dlouhé chodby lemované raně klasicistními francouzskými krajinomalbami. Hustý koberec tlumil její kroky. Jakmile za sebou zavřela dveře, zalovila na skříni (v empírovém stylu, cca 1815) a vytáhla ukrytou igelitku. Z ní vyndala jeden telefon a zapnula ho. Byl plně nabitý a připravený k použití.

Přitiskla si ho na srdce a pak vklouzla do přilehlé koupelny a zavřela za sebou i tyhle dveře. Dvoje zavřené dveře a široká plocha tlustých porcelánových dlaždiček bylo veškeré soukromí, jaké upírská domácnost nabízela. Odkopla boty, plně oblečená se složila do chladné prázdné vany a pak vytočila Marcusovo číslo.

„Ahoj, zlato.“ Marcusův hlas, obvykle pohodový a vřelý, byl nyní napjatý obavami – ačkoli se je ze všech sil snažil zamaskovat. „Jaká byla večeře?“

„Vynikající,“ zalhala Phoebe. Natáhla se ve vaně, která pocházela z edwardiánské doby a měla fantasticky vysoká záda, klenutá tak, aby si mohla pohodlně opřít šíji.

Marcusův tichý smích jí prozradil, že jí tak úplně nevěří.

„Dvě sousta dezertu a tu a tam dloubnutí do talíře?“ poškádlil ji.

„Jedno sousto dezertu. A to si dal Charles tolik záležet.“ Phoebe nakrčila čelo. Bude mu to muset nějak vynahradit. Jako většina kuchařských géniů se Charles snadno urazil, když se mu do kuchyně vracely ne zcela prázdné talíře.

„Nikdo nečekal, že se budeš cpát,“ řekl Marcus. „Ta večeře byla pro tvoji rodinu, ne pro tebe.“

„Spousta jídla zbyla. Freyja ho nechala zabalit mámě s sebou.“

„Jak to nese Edward?“ Marcus o výhradách jejího otce dobře věděl.

„Táta se mi náš plán snažil rozmluvit. Opět,“ odpověděla Phoebe.

Rozhostilo se dlouhé ticho.

„Nepovedlo se mu to,“ dodala pro případ, že by si Marcus dělal starosti.

„Tvůj otec jenom chce, aby sis byla naprosto jistá,“ řekl Marcus tiše.

„Já jsem. Proč to lidi pořád zpochybňují?“ Nedokázala potlačit netrpělivost ve svém hlase.

„Protože tě milují,“ odpověděl Marcus prostě.

„Tak by mi měli naslouchat. Já chci být s tebou – to je všechno.“ Samozřejmě to nebylo všechno, co chtěla. Už od chvíle, kdy se Phoebe setkala v Sept-Tours s Ysabeau, toužila po nevyčerpatelné zásobě času, kterou měli upíři k dispozici.

Phoebe sledovala, jak naplno se Ysabeau zjevně vkládá do každého úkolu. Nic nedělala zbrkle nebo jenom proto, aby to měla za sebou a odškrtla si to z nekonečného seznamu povinností. Místo toho byla v Ysabeauině každém pohybu vážnost – v tom, jak voněla ke květinám ve své zahradě, v kočičí kradmosti jejích kroků, v líné pauze, když se dostala na konec kapitoly ve své knize, než načala další. Ysabeau neměla pocit, že jí čas dojde dřív, než vysaje šťávu z čehokoli, co právě prožívala. Zato Phoebe připadalo, že ona sama nemá nikdy dost času se pořádně nadechnout, zatímco se hnala z trhu do práce, pak do lékárny pro sirup na nachlazení a do opravny bot, a zase zpátky do práce.

O těchto postřezích však Phoebe s Marcusem nemluvila. Dozví se je brzy, až se znovu shledají. Pak se Marcus napije z její srdeční žíly – z tenké modré říčky, která jí křížila levé ňadro – a dozví se její nejhlubší tajemství, nejtemnější obavy i nejdražší touhy. Krev ze srdeční žíly obsahovala všechno, co by milenec mohl skrývat, a možnost napít se z ní ztělesňovala upřímnost a důvěru, kterou bude jejich vztah potřebovat, aby uspěl.

„Budeme to brát krůček po krůčku, vzpomínáš?“ Marcusova otázka ji přiměla znovu se soustředit. „Nejdřív se staneš upírkou. Potom, jestli mě ještě pořád budeš chtít –“

„Budu.“ Tím si byla Phoebe naprosto jistá.

„Jestli mě ještě pořád budeš chtít,“ opakoval Marcus, „tak se vezmeme a ty mě budeš mít na krku navždy. V chudobě i v bohatství.“

Tohle byl jeden z jejich partnerských rituálů – nacvičovali si svatební slib. Občas se zaměřili na jednu větu a předstírali, že bude těžké ji dodržovat. Někdy si z celé té věci a z malicherností, jaké ten slib obsahoval – v porovnání s jejich vzájemnými city –, dělali legraci.

„V nemoci i ve zdraví.“ Phoebe sklouzla ve vaně níž. Její chlad jí připomínal Marcuse a ty pevné křivky v ní náhle probudily touhu, aby seděl za ní a objímal ji rukama i nohama. „A vzdát se všech ostatních. Navždy.“

„Navždy je dlouhá doba,“ varoval ji Marcus.

„A vzdát se všech ostatních,“ opakovala Phoebe a pečlivě zdůraznila prostřední slovo.

„Nemůžeš si být jistá. Ne, dokud mě nepoznáš krev po krvi,“ odpověděl Marcus.

Jejich zřídkavé hádky vybuchovaly právě po takovýchto poznámkách, v nichž Marcus naznačoval, že v ni ztrácí víru, a Phoebe přecházela do obrany. Obvykle se usmiřovali v Marcusově posteli, kde oba k uspokojení toho druhého dokazovali, že sice možná nevědí všechno (zatím), ale jisté důležité vědomosti už získali.

Jenže Phoebe byla v Paříži a Marcus v Auvergni. Tělesné sblížení bylo v tuhle chvíli vyloučeno. Moudřejší, zkušenější osoba by to nechala být – jenže Phoebe bylo třiadvacet a cítila podráždění a úzkost z toho, co se mělo stát.

„Nevím, proč si myslíš, že názor změním já, a ne ty.“ Měla v úmyslu, aby ta slova vyzněla nenuceně a hravě. K jejímu zděšení to však působilo jako obvinění. „Koneckonců já jsem tě vždycky znala jenom jako upíra. Ale ty ses zamiloval do teplokrevné ženy.“

„Budu tě pořád milovat.“ Marcusova odpověď přišla uspokojivě rychle. „To se nezmění, přestože ty ano.“

„Co když ti nebudu chutnat? Měla jsem tě přimět, abys to zkusil – předtím,“ řekla Phoebe, aby vyprovokovala hádku. Možná ji Marcus nemiluje tak, jak se sám domnívá. Racionální část její mysli věděla, že je to nesmysl, ale ta iracionální část (která byla právě teď u vesla) se nenechala přesvědčit.

„Chci, abychom ten zážitek sdíleli – jako rovný s rovným. Nikdy jsem se svou družkou nesdílel krev – a ty také ne. Je to něco, co můžeme udělat oba poprvé, společně.“ Marcus mluvil vlídně, ale do hlasu mu pronikl náznak frustrace.

Tohle probírali už stokrát. Marcusovi velmi záleželo na rovnoprávnosti. Žebračka s dítětem, rasistická urážka zaslechnutá v metru, starý pán, který se snaží přejít ulici, zatímco se kolem ženou mladí lidé se svými sluchátky a mobily – tohle všechno ho dokázalo rozzuřit.

„Měli jsme spolu prostě utéct,“ povzdechl si Marcus. „Měli jsme si to udělat po svém a neobtěžovat se všemi těmihle starými tradicemi a obřady.“

Jenže oba společně se rozhodli, že to udělají takhle, po pomalých, přesně odměřených krůčcích.

Ysabeau de Clermontová, matriarcha rodiny a Marcusova babička, jim vysvětlila veškerá pro a proti, pokud jde o porušení upírských zvyklostí, velmi přehledně, jak měla ve zvyku. Začala nedávnými rodinnými skandály. Marcusův otec Matthew se oženil s čarodějnicí a porušil tím téměř tisíc let starý zákaz vztahů mezi bytostmi odlišných druhů. Potom málem zemřel rukou svého odcizeného vyšinutého syna Benjamina. To poskytovalo Phoebe a Marcusovi přesně dvě možnosti. Mohli její proměnu a svůj sňatek držet v tajnosti, jak nejdéle to půjde, a poté čelit věčnosti klepů a spekulací o tom, co se asi dělo v zákulisí. Anebo mohli udělat z Phoebe upírku předtím, než se spojí s Marcusem se všemi obvyklými obřady – a zcela veřejně. Pokud se rozhodnou pro druhou možnost, čeká je patrně rok plný drobných útrap, poté dekáda či dvě, kdy se o nich bude všude mluvit, a nakonec budou volní a budou si moci užívat nekonečný život v relativním klidu a míru.

V Phoebině rozhodování hrála roli i Marcusova pověst. Mezi upíry byl vyhlášený svou zbrklostí a tím, jak se vrhá do boje za nápravu kdejaké nespravedlnosti světa bez ohledu na to, co si o tom jiné bytosti pomyslí. Phoebe doufala, že když se v otázce manželství přidrží tradice, Marcus začne být považován za spořádanou, úctyhodnou osobu a na jeho idealismus budou ostatní nahlížet v lepším světle.

„Tradice má přece užitečný účel, vzpomínáš?“ řekla Phoebe pevně. „Krom toho se nedržíme všech pravidel. Mimochodem tvůj tajný plán s telefony už není tajný. Freyja o tom ví.“

„To se dalo čekat.“ Marcus si povzdechl. „Přísahám bohu, že Freyja musí být částečně bloodhound. Té nic neunikne. Ale neboj se. Freyje doopravdy nevadí, když spolu budeme mluvit. To Miriam lpí na pravidlech.“

„Miriam je na Montmartru,“ opáčila Phoebe a podívala se na hodinky. Bylo třicet minut po půlnoci. Miriam se co nevidět vrátí. Vážně by měla hovor ukončit.

„Kolem Sacré Coeur se dá dobře lovit,“ poznamenal Marcus.

„To říká Freyja taky,“ podotkla Phoebe.

Rozhostilo se ticho. Těžklo všemi věcmi, které nemohli říct, nechtěli říct, nebo sice chtěli, ale nevěděli jak. Nakonec zůstala jen dvě slova, která byla natolik důležitá, aby stálo za to je vyslovit.

„Miluju tě, Marcusi Whitmore.“

„Miluju tě, Phoebe Taylorová,“ odpověděl Marcus. „Bez ohledu na to, jak se za devadesát dní rozhodneš, už teď jsi moje družka. Mám tě pod kůží, v krvi, ve snech. A nedělej si starosti. Bude z tebe skvělá upírka.“

Phoebe neměla žádné pochybnosti o tom, že proměnu zvládne, a jen milosrdně nemnoho ohledně toho, že by ji snad nemuselo těšit, že bude nestárnoucí a mocná. Ale podaří se jí a Marcusovi vybudovat vztah, který přetrvá, jako ten, který měla Marcusova babička se svým druhem Philippem?

„Budu na tebe myslet,“ řekl Marcus. „Bez ustání.“

Linka ohluchla, když zavěsil.

Phoebe si nechala telefon u ucha, dokud se hovor neodpojil. Pak vylezla z vany, rozdrtila telefon nádobou s koupelovou solí, otevřela okno a vyhodila změť plastu a obvodů co nejdál do zahrady. Likvidace důkazů jejich činu byla součástí Marcusova původního plánu a Phoebe se ho bude držet do puntíku, přestože Freyja na ty zakázané telefony přišla. Trosky přístroje dopadly do okrasného jezírka s uspokojivým šplouchnutím.

Když se Phoebe takhle zbavila usvědčujícího předmětu, svlékla si šaty a pověsila je do skříně – ověřila si přitom, že pruhovaná igelitka na skříni je bezpečně mimo dohled. Potom si oblékla jednoduchý bílý hedvábný župan, který jí Françoise připravila na postel.

Posadila se na kraj matrace, tichá a klidná, odhodlaně čelící budoucnosti, a čekala, až si ji najde čas.

První část

Čas nás nalezl

Je v naší moci

začít svět znovu od začátku.

Thomas Paine

2

Méně než nula

13. května

Phoebe se postavila na váhu.

„Proboha, ty jsi ale drobek.“ Freyja číslo přečetla Miriam a ta je zaznamenala do něčeho, co vypadalo jako nemocniční pacientská karta. „Dvaapadesát kilogramů.“

„Řekla jsem ti, že máš přibrat tři kila, Phoebe,“ prohlásila Miriam. „Váha ukazuje, že jsi nabrala jen dvě.“

„Snažila jsem se.“ Phoebe netušila, proč se omlouvá zrovna těmhle dvěma, které se živily něčím, co dost připomínalo dietu založenou na raw stravě a tekutinách. „Proč by mělo záležet na jednom kilogramu?“

„Kvůli objemu krve,“ odpověděla Miriam a snažila se o trpělivý tón. „Čím vyšší máš hmotnost, tím víc máš krve.“

„A čím víc krve máš, tím víc krve potřebuješ dostat od Miriam,“ navázala Freya. „Chceme mít jistotu, že ti dá zpátky tolik, kolik si vezme. Pokud se vymění stejné množství lidské a upírské krve, je menší riziko, že ji organismus odmítne. A chceme, abys dostala tolik krve, kolik jen bude možné.“

Tyhle výpočty už probíhaly celé měsíce. Objem krve. Minutový srdeční objem. Hmotnost. Maximální objem kyslíku. Kdyby Phoebe nevěděla, o co jde, myslela by si, že podstupuje testy na přijetí do britské reprezentace v šermu, ne do rodiny de Clermontových.

„S tou bolestí jsi pevně rozhodnutá?“ zeptala se Freyja. „Můžeme ti na to něco dát. Není důvod, abys zakoušela nějaké nepohodlí. Znovuzrození už dneska nemusí být tak bolestivé jako dřív.“

I tohle probíraly mnohokrát. Freyja a Miriam líčily děsivé příběhy vlastních proměn a vyprávěly, jak to bolí, když člověka plní krev nadpřirozené bytosti. Upírská krev byla agresivní a vytloukala veškeré známky člověčenství ve snaze stvořit dokonalého predátora. Když novorozený upír přijímal krev pomalu, mohl se přizpůsobit invazi nového genetického materiálu jen s nepatrnou nebo vůbec žádnou bolestí – ale existovaly i důkazy, že takto má lidské tělo větší šanci odmítnout krev stvořitele a raději zemřít, než aby se proměnilo v něco jiného. Rychlá transfuze upírské krve působila opačně. Bolest byla mučivá, ale oslabené lidské tělo nemělo čas ani zdroje, aby se vzepjalo k protiútoku.

„Vyhlídka na bolest mě neděsí. Prostě to udělejme, ať už je to za námi.“ Ve Phoebině tónu jasně zněla naděje, že tím debatu na toto téma uzavřela – a pokud možno navždy.

Freyja si vyměnila pohled s Miriam.

„A co aspoň lokální anestetikum na to kousnutí?“ zeptala se Miriam, opět s maximálně klinickým přístupem.

„Pro lásku boží, Miriam.“ Když si zrovna nepřipadala jako kandidátka do olympijského týmu, byla Phoebe přesvědčená, že nikdo nikdy nepodstoupil důkladnější předoperační konzultaci. „Nechci anestetikum. Chci to kousnutí cítit. Chci cítit bolest. Tohle je jediný porod, který kdy zažiju. Nenechám si to ujít.“

V tomhle měla Phoebe naprosto jasno.

„Žádný akt stvoření není nikdy bezbolestný,“ pokračovala. „Zázraky by měly zanechat stopu, abychom si pamatovali, jak jsou vzácné.“

„No tak dobrá,“ prohlásila Freyja věcně a rázně. „Dveře jsou zamčené. Okna jsou zajištěná. Françoise a Charles jsou v pohotovosti. Pro všechny případy.“

„Pořád si myslím, že jsme to měly udělat v Dánsku.“ Ani v tuhle chvíli se Miriam nedokázala ovládnout a přestat proceduru znovu a znovu rozebírat. „V Paříži je příliš mnoho tlukoucích srdcí.“

„V Lejre svítí v tuhle roční dobu slunce skoro patnáct hodin denně. Phoebe by tolik světla tak brzy nezvládla,“ namítla Freyja.

„Ano, ale pokud jde o lov…,“ opáčila Miriam.

Phoebe už věděla, že bude následovat zdlouhavé porovnávání francouzské a dánské fauny a hodnocení její výživové hodnoty a rozličných aspektů, jako jsou rozmanitost, rozměry, čerstvost, divoká zvěř ve srovnání s chovnou a také nepředvídatelné chutě novorozeného upíra.

„To by stačilo,“ prohlásila Phoebe. „Možná mě promění Charles. Tuhle debatu už znovu nezvládnu.“

„Je připravená,“ prohlásily Miriam a Freyja jednohlasně.

Phoebe si stáhla volný výstřih bílého županu dolů a odhalila změť žil a tepen. „Tak to udělej.“

Sotva to vyslovila, ucítila ostré bodnutí.

Ochromení.

Šimrání.

Sání.

Phoebe se podlomila kolena a zatočila se jí hlava šokem z rychlé ztráty krve. Její mysl zaregistrovala, že na ni něco útočí a že je ve smrtelném nebezpečí, a zvedla se jí hladina adrenalinu.

Zorné pole se zúžilo a pokoj zmatněl.

Zachytily ji silné paže.

Phoebe se vznášela v sametové temnotě, propadala se do záhybů ticha.

Mír.

Zpátky k vědomí ji přivedl palčivý chlad.

Phoebe mrzla, hořela.

Otevřela ústa ve vyděšeném výkřiku, když její tělo vzplálo zevnitř.

Někdo jí nabídl zápěstí, vlhké čímsi, co vonělo – vábně.

Měď a železo.

Slané a sladké.

Byla to vůně života. Života.

Phoebe očichala to zápěstí, jako když nemluvně hledá matčinu bradavku. Ta kůže byla svůdně blízko jejích úst, ale rtů se nedotýkala.

„Vyber si sama,“ řekla její stvořitelka. „Život? Nebo smrt?“

Phoebe použila veškerou svoji sílu, aby se přisunula blíž k tomu příslibu života. V dálce někdo klepal, pomalu a pravidelně. Potom pochopila.

Tlukot srdce.

Pulz.

Krev.

Phoebe políbila chladnou kůži na zápěstí své stvořitelky, s úctou a oslepujícím vědomím, jakého daru se jí dostalo.

„Život,“ zašeptala, než spolkla první doušek upírské krve.

Zatímco jí ta mocná tekutina bouřila v žilách, její tělo vybuchlo bolestí a touhou: po tom, co ztratila, po tom, co mělo přijít, po tom, čím nikdy nebude, a po tom, čím se stane.

Její srdce začalo vyhrávat jinou melodii, pomalou a záměrnou.

Nejsem, zpívalo Phoebino srdce.

Nic.

A přece.

Teď.

Jsem.

Víc.

3

Návrat marnotratného syna

13. května

„Jestli ten randál dělají duchové, tak je zabiju,“ zamumlala jsem a vědomě se snažila propadnout zpět do zmatenosti spánku v naději, že ho tím o pár okamžiků prodloužím. Pořád mě trápil časový posun po našem nedávném letu z Ameriky do Francie, a jelikož na Yale právě skončil jarní semestr, měla jsem hromady testů a esejů, které jsem musela oznámkovat. Přitáhla jsem si pokrývky až k bradě, přetočila se na bok a modlila se za ticho.

Domem se rozléhalo hlasité bušení, které se odráželo ozvěnou od tlustých kamenných zdí a podlah.

„Někdo je za dveřmi.“ Matthew, který spal jen málo, stál u otevřeného okna a větřil do vzduchu, aby odhalil totožnost příchozích. „Je to Ysabeau.“

„Vždyť jsou tři ráno!“ zaúpěla jsem a vklouzla do připravených papučí. S krizemi jsme sice už měli svoje zkušenosti, ale tohle bylo přesto neobvyklé.

Matthew se bleskově přesunul od okna ložnice ke schodišti a začal sestupovat dolů.

„Mamííí!“ zakvílela Becca v přilehlém dětském pokoji, aby upoutala moji pozornost. „Au! Hluk! Hluk!“

„Už jdu, zlato.“ Moje dcera zdědila po otci pronikavý sluch. Jejím prvním slůvkem bylo „máma“, druhým „táta“ a třetím „Pip“, čímž myslela svého bratra Philipa. V rychlém sledu pak následovala slova „krev“, „hluk“ a „hafi“.

„Světluško, světluško, posviť mi maličko.“ Místo abych cvakla vypínačem, jenom jsem si zlehka osvětlila špičku ukazováčku jednoduchým zaklínadlem inspirovaným písní ze starého alba muzikálových melodií, které jsem našla v příborníku. Moje gramarye – schopnost převádět uzly vlastní magie do slov – se výrazně zlepšovala.

V dětském pokoji seděla Becca ve své masivní středověké kolébce, tiskla si drobné dlaně k uším a tvářičku měla zkřivenou bolestí. Cuthbert, naducaný plyšový slon, kterého jí daroval Marcus, a dřevěná zebra jménem Zee poletovali kolem ní. Philip stál ve vlastní kolíbce, držel se postranic a ustaraně se na sestru díval.

Ve chvílích snění napůl čarodějnická a napůl upírská magická krev dvojčat vybublávala na povrch a narušovala jejich mělký spánek. Ačkoli mi jejich noční aktivity dělaly trochu starosti, Sarah říkala, že bychom měly děkovat bohyni za to, že se magie prozatím omezila na přesouvání nábytku v dětském pokoji, vytváření bílých obláčků z dětského zásypu a budování dočasných kolotočů z plyšáků.

„Bolí,“ upozornil mě Philip a ukázal na Beccu. Už nyní šel v Matthewových lékařských šlépějích, bedlivě zkoumal každého tvora v Les Revenants – dvounohé, čtyřnohé, okřídlené i žabernaté – a hledal na nich škrábance, skvrny a kousnutí od hmyzu.

„Děkuju, Philipe,“ řekla jsem, těsně jsem se vyhnula srážce s Cuthbertem a zamířila k Becce. „Chceš se pomazlit, Becco?“

„Cuthbert taky.“ Becca už uměla obratně vyjednávat – díky tomu, že trávila tolik času se svými dvěma babičkami. Obávala jsem se, že Ysabeau a Sarah na ni mají špatný vliv.

„Jenom ty a Philip, pokud se k nám chce přidat,“ oznámila jsem pevně a pohladila Beccu po zádech.

Cuthbert a Zee trucovitě dopadli na zem. Nedalo se poznat, které z dětí přimělo zvířata létat ani proč z nich magie znenadání vyprchala. Vynesla je do vzduchu Becca a pohlazení jí poskytlo tolik útěchy, že je už nepotřebovala? Nebo to dělal Philip a uklidnil se, jakmile sestra přestala plakat? Nebo se to stalo, protože jsem řekla ne?

Bušení v dálce utichlo. Ysabeau byla v domě.

„Gam-,“ začala Becca. A škytla.

„Mer,“ dokončil Philip slovo grandmère a viditelně se rozveselil.

Žaludek se mi sevřel úzkostí. Náhle jsem si uvědomila, že jestli sem Ysabeau vtrhla uprostřed noci a ani předem nezavolala, muselo se stát něco zlého.

Tiché mumlání zdola bylo pro moje čarodějnické uši příliš vzdálené, ačkoli děti nakláněly hlavičky ke straně způsobem naznačujícím, že rozhovor mezi svým otcem a babičkou slyší. Bohužel byly moc malé, aby mi mohly tlumočit, o co jde.

Přehodila jsem si Beccu na bok, volnou rukou jsem zvedla Philipa a zadívala se na kluzké schodiště. Obvykle jsem se přidržovala provazu, který Matthew připevnil k oblouku zdi, aby teplokrevníci nepadali ze schodů. Snažila jsem se v přítomnosti dětí používat magii co nejméně, protože jsem se bála, že by mě mohly začít napodobovat. Dnešek bude muset být výjimka.

Pojď se mnou, zaševelil vítr a ovinul se mi kolem kotníků jako dotek milence, a já ti splním tvoje touhy.

Volání elementála bylo k zešílení zřetelné. Proč ke mně tedy nedonese Ysabeauina slova? Proč chce, abych šla za ní a za Matthewem?

Ale síla dokáže být nevyzpytatelná. A když nepoložíte správnou otázku, prostě vám odmítne odpovědět.

Přitiskla jsem k sobě děti pevněji, podlehla jsem vábení vzduchu a moje nohy se odlepily od země. Doufala jsem, že si děti nevšimnou, že jsme pár palců nad kameny, ale ve Philipových šedozelených očích ožilo cosi starobylého a moudrého.

Zeď ozařoval stříbrný měsíční paprsek, který dovnitř pronikl jedním z vysokých úzkých oken. Když jsme se snášeli po schodišti, upoutal Bečinu pozornost.

„Hešký,“ zažvatlala a sáhla po tom paprsku. „Hešký mimi.“

Na chviličku se světlo prohnulo směrem k ní, navzdory fyzikálním zákonům v podobě, v jaké je chápou lidé. Na pažích mi naskočila husí kůže a vzápětí mi pod pokožkou červeně a zlatě zazářila písmena. V měsíčním světle je skutečně magie, ale přestože jsem čarodějnice a tkadlena, ne vždycky vím, co všechno dokážou vnímat moje děti smíšené krve.

Byla jsem ráda, že jsme paprsek nechali za sebou, a dala jsem se vánkem snést až pod schody. Jakmile jsme se ocitli zpátky na pevné zemi, moje teplokrevné nohy urazily zbytek vzdálenosti ke dveřím samy.

Zamrazení na tváři, což je příznak upířího pohledu, mi prozradilo, že si Matthew našeho příchodu všiml. Stál s Ysabeau v otevřených dveřích. Hra stříbra a stínu způsobila, že se jeho lícní kosti zvýraznily a vlasy se zdály ještě tmavší, zatímco Ysabeau jakousi podivnou alchymií v tom světle ještě víc zezlátla. Tmavohnědé legíny měla postříkané blátem a bílou košili si natrhla o větev. Vzala mě na vědomí přikývnutím, protože pořád popadala dech. Ysabeau sem doběhla – rychle a usilovně.

Děti vycítily, že je to zvláštní chvíle. Místo aby babičku vítaly s obvyklým nadšením, pevně mě objímaly a hlavičky mi zarývaly do krku, jako by se chtěly ukrýt před záhadnou temnotou, která se drala do domu.

„Telefonovala jsem s Freyjou. Než jsme skončily, Marcus prohlásil, že jde do vsi,“ vysvětlila Ysabeau tónem, v němž se ozýval střípek paniky. „Jenže Alain si dělal starosti, a tak jsme ho sledovali. Zpočátku to vypadalo, že se nic neděje. Ale pak vyrazil pryč.“

„Marcus utekl ze Sept-Tours?“ Připadalo mi to nemožné. Marcus Ysabeau zbožňoval a ona si výslovně vyžádala, aby léto strávil u ní.

„Vydal se po cestičce směrem na západ a my jsme předpokládali, že míří sem, ale něco mi řeklo, abych se ho držela.“ Ysabeau se znovu přerývaně nadechla. „A pak se Marcus obrátil k severu, k Montluçonu.“

„K Baldwinovi?“ Můj švagr tam měl dům, postavený před dávnými časy, v době, kdy se ta oblast ještě nazývala jednoduše Luciova hora.

„Ne. Ne k Baldwinovi. K Paříži.“ Matthewův zrak potemněl.

Ysabeau přikývla. „Neutíká pryč. Utíká zpátky – k Phoebe.“

„Něco se zvrtlo,“ řekla jsem otřeseně. Všichni mě ujišťovali, že Phoebe zvládne proměnu z teplokrevného člověka v upíra bez problémů. Věnovali tomu velkou péči, udělali spoustu opatření.

Philip vycítil moje znepokojení, zavrtěl se a začal se dožadovat, abych ho postavila na zem.

„Freyja říkala, že všechno proběhlo podle plánu. Phoebe je teď upírka.“ Matthew mi vzal Philipa z náruče a postavil ho na podlahu vedle mě. „Zůstaň s Dianou a s dětmi, maman. Já se vydám za Marcusem a zjistím, co se stalo.“

„Alain čeká venku,“ řekla Ysabeau. „Vezmi ho s sebou. Tvůj otec byl toho mínění, že v takových situacích může druhý pár očí přijít vhod.“

Matthew mě políbil. Jako většina jeho loučení měl ten polibek v sobě jistou dravost, jako by mi chtěl připomenout, abych se měla na pozoru, než se vrátí. Přihladil Becce vlásky a vtiskl jí na čelo mnohem jemnější políbení.

„Buď opatrný,“ zamumlala jsem, spíš ze zvyku, než že bych se opravdu bála.

„Vždycky,“ odpověděl Matthew a naposledy se na mě dlouze podíval, než se obrátil k odchodu.

Po vzrušení z babiččina příchodu trvalo dětem skoro hodinu, než se jim podařilo znovu usnout. Já byla naprosto bdělá, zásluhou nervů a nezodpovězených otázek, a tak jsem se vydala dolů do kuchyně. Jak jsem předpokládala, našla jsem tam s Ysabeau i Marthe.

Obvykle patřila tahle rozlehlá soustava propojených místností k mým oblíbeným místům. Vždycky tu bylo teplo a útulno, ve starém smaltovaném sporáku hořel oheň, trouba jen čekala, až bude moct upéct nějakou báječnou dobrotu, a misky s čerstvým ovocem a zeleninou byly nachystané, aby z nich Marthe udělala gurmánskou hostinu. To ráno však vládlo v kuchyni temno a chladno, navzdory rozsvíceným loučím a pestrým holandským kachličkám, které zdobily stěny.

„Ze všech věcí, které mi vadí na tom, že jsem vdaná za upíra, je nejhorší sedět doma a čekat na nové zprávy.“ Usadila jsem se na jednu ze stoliček rozmístěných kolem obrovského rýhovaného dřevěného stolu, který tvořil těžiště této části domu. „Díky bohu za mobilní telefony. Nedokážu si představit, jaké to bylo, když jste neměli nic než ručně psané vzkazy.“

„Nikomu z nás se to nelíbilo.“ Marthe přede mě postavila hrnek čaje, z nějž stoupala pára, spolu s croissantem naplněným mandlovou pastou a posypaným moučkovým cukrem.

„Božské,“ řekla jsem, když jsem vdechla aroma tmavých čajových lístků a oříškové sladkosti, která se linula z hrnku.

„Měla jsem jít s nimi.“ Ysabeau se ani nepokusila uhladit si vlasy nebo si setřít z tváře špinavou šmouhu. Bylo velmi nezvyklé vidět ji jinak než naprosto dokonale upravenou.

„Matthew tě chtěl tady,“ prohlásila Marthe a nacvičeným gestem poprášila stůl moukou. Z nedaleké mísy vytáhla těsto a začala je hníst.

„Ne vždy získáš to, co chceš,“ namítla Ysabeau, ovšem bez ironie Micka Jaggera.

„Může mi někdo povědět, co přesně se stalo, že to Marcuse přimělo utéct?“ Usrkla jsem čaj a pořád jsem měla pocit, že mi uniká něco zásadního.

„Nic.“ Ysabeau, stejně jako její syn, dokázala občas s informacemi hodně lakotit.

„Něco se stát muselo,“ opáčila jsem.

„Ne, vážně nic. Phoebina rodina přišla na večeři,“ řekla Ysabeau. „Freyja mě ujistila, že to proběhlo velmi dobře.“

„Co Charles uvařil?“ Začaly se mi sbíhat sliny. „Určitě něco fantastického.“

Marthiny ruce v těstě znehybněly a ona se na mě zamračila. Potom se zasmála.

„Co je na tom k smíchu?“ zeptala jsem se a ukousla si croissantu. Bylo v něm tolik másla, že se mi rozpouštěl na jazyku.

„Z Phoebe se právě stala upírka, a tebe zajímá, co měla k poslední večeři. Manjasangovi to připadá jako podivná maličkost ve srovnání s tak zásadní událostí,“ vysvětlila Ysabeau.

„Samozřejmě. Vy jste totiž nikdy neochutnaly Charlesovo pečené kuře,“ opáčila jsem. „Všechen ten česnek. A citron. Božské.“

„Měli kachnu,“ sdělila mi Marthe. „A lososa. A hovězí.“

„Upekl Charles seigle d’Auvergne?“ zeptala jsem se, zatímco jsem se dívala, jak Marthe pracuje. Ten tmavý chleba patřil k Charlesovým specialitám – a Phoebe ho milovala. „A jako dezert se podávala pompe aux pommes?“

Phoebe měla moc ráda sladké a ve svém odhodlání stát se upírkou zakolísala jen jedinkrát, když ji Marcus vzal do vyhlášeného pekařství v Saint-Lucien a vysvětlil jí, že ten jablečný zákusek ve výloze bude chutnat odporně, pokud svůj plán uskuteční.

„Obojí,“ odpověděla Marthe.

„Phoebe musela být nadšená,“ prohlásila jsem, protože bohatý výčet chodů na mě udělal dojem.

„Podle Freyji poslední dobou moc nejedla.“ Ysabeau se kousla do spodního rtu.

„A proto Marcus utekl?“ Vzhledem k tomu, že Phoebe jako upírka už nikdy nesní skutečné lidské jídlo, připadala mi ta reakce poněkud přemrštěná.

„Ne. Marcus utekl, protože mu Phoebe zavolala, aby se rozloučila.“ Ysabeau zavrtěla hlavou. „Oba jsou hrozně impulzivní.“

„Jsou jenom moderní,“ podotkla jsem.

Nepřekvapilo mě, že Phoebe a Marcus ztratili trpělivost se složitým labyrintem upírských rituálů a všemožných zákazů a příkazů. Zaprvé bylo třeba požádat Baldwina, coby hlavu klanu de Clermontových, aby formálně schválil zasnoubení Marcuse a Phoebe a její přání stát se upírkou. To se obecně pokládalo za zásadní krok, vzhledem k Marcusově pestré minulosti a Matthewovu skandálnímu rozhodnutí spárovat se se mnou – s čarodějnicí. Pouze s Baldwinovou plnou podporou bylo možné dosáhnout toho, aby ostatní jejich manželství a spárování považovali za legitimní.

A potom si Marcus s Phoebe vybrali stvořitele z velmi krátkého seznamu možných kandidátů. Nemohl to být nikdo z rodiny, neboť Philippe de Clermont byl velmi silně proti sebemenšímu náznaku incestu mezi členy jeho klanu. O děti se mělo pečovat jako o děti. Partnery si měl každý hledat mimo rodinu. Ale bylo třeba brát ohled i na jiné věci. Phoebin stvořitel musel být velmi starý upír, s genetickou silou vytvářet zdravé upírské potomstvo. A jelikož zvolený upír bude navěky spojen s rodinou de Clermontových, jeho pověst a minulost musely být bez poskvrnky.

Jakmile se Phoebe a Marcus rozhodli, kdo ji promění v upírku, Phoebina stvořitelka a Baldwin se domluvili na přesném načasování a Ysabeau se postarala o praktické otázky, které se týkaly ubytování, financí a zaměstnání, a to s pomocí Matthewova démonského přítele Hamishe Osborna. Opustit život teplokrevné ženy nebylo jednoduché. Muselo se zařídit úmrtí a zmizení, a také dočasný odchod ze zaměstnání z osobních důvodů, z nějž se za šest měsíců stane výpověď.

Teď, když je Phoebe upírka, bude Baldwin jedním z prvních mužů, kteří ji navštíví. Vzhledem k silnému propojení mezi tělesným hladem a sexuální touhou bude mít Phoebe kontakt s jinými muži zpočátku omezený. A aby se předešlo případným ukvapeným rozhodnutím v prvotní bouři upírských hormonů, nebude smět Marcus svou milou vidět, dokud si Baldwin nebude jistý, že se Phoebe dokáže ohledně jejich společné budoucnosti zodpovědně rozhodnout. Tradičně upíři čekali alespoň devadesát dní – což byla průměrná doba potřebná k tomu, aby se upír vyvinul z novorozence v mladého upíra schopného alespoň částečně fungovat samostatně –, než se opět sešli s tím, koho si přáli za partnera.

Všechny šokovalo, že Marcus s Ysabeauiným složitým plánem souhlasil. V rodině měl pověst revolucionáře. Očekávala jsem, že bude protestovat, ale ani slůvkem se proti tomu neohradil.

„Ještě před pár dny si byli všichni Phoebinou proměnou naprosto jistí,“ řekla jsem. „Proč si o ni teď děláte takové starosti?“

„Neděláme si starosti o Phoebe,“ odpověděla Ysabeau, „ale o Marcuse. Čekání mu nikdy dobře nešlo a nebyl dvakrát ochotný dodržovat pravidla stanovená někým jiným. Až příliš zbrkle podléhá hnutím svého srdce. Vždycky se kvůli tomu dostane do potíží.“

Kdosi rozrazil kuchyňské dveře dokořán a dovnitř se vřítila modrobílá šmouha. Jen málokdy jsem viděla, aby se upír pohyboval neregulovanou rychlostí, takže mě zaskočilo, když se ta rozmazaná šmouha proměnila v bílé tričko, modré džíny, modré oči a hustou hřívu plavých vlasů.

„Měl bych být s ní!“ vykřikl Marcus. „Většinu života jsem si přál mít pocit, že někam patřím, chtěl jsem mít vlastní rodinu. Teď ji mám, a otočil jsem se k ní zády.“

Matthew následoval Marcuse jako stín, který se žene za sluncem. Alain Le Merle, Philippův někdejší panoš, celé procesí uzavíral.

„Jak víš, podle tradice –,“ ozval se Matthew.

„Copak já se někdy staral o tradice?“ přerušil ho Marcus. Napětí v místnosti ještě o trochu stouplo. Jako hlava rodiny Matthew od svého syna očekával poslušnost a úctu, ne vzdor.

„Je všechno v pořádku?“ Během profesorského života jsem pochopila, jak užitečné jsou řečnické otázky, které dají ostatním příležitost, aby se zarazili a zamysleli se. Můj dotaz vyčistil vzduch, ačkoli bylo nabíledni, že všechno v pořádku není.

„Nečekal jsem, že budeš ještě vzhůru, mon coeur,“ řekl Matthew, přistoupil ke mně a políbil mě. Voněl čerstvým vzduchem, borovicemi a senem, jako by běžel přes pole a hustými lesy. „Marcus si dělá starosti o Phoebino zdraví, to je všechno.“

„Starosti?“ Marcus se zamračil. „Jsem bez sebe hrůzou. Nemůžu ji vidět. Nemůžu jí pomoct –“

„Musíš Miriam důvěřovat.“ Matthew promluvil mírným tónem, ale na čelisti mu zacukal sval.

„Nikdy jsem neměl s tímhle středověkým protokolem souhlasit.“ Marcus čím dál víc ztrácel rozvahu. „Teď jsme od sebe odloučení a ona nemá nikoho, na koho by se mohla obrátit, kromě Freyji –“

„Freyju sis výslovně vyžádal,“ namítl Matthew klidně. „Jako Phoebina opora během proměny mohl posloužit kdokoli z rodiny. Byla to tvoje volba.“

„Sakra, Matthewe, musíš být pořád tak zatraceně rozumný?“ Marcus se k otci obrátil zády.

„Je to hrozně protivné, viď?“ řekla jsem soucitně a objala manžela kolem pasu, abych ho udržela u sebe.

„Ano, Diano, to je,“ odpověděl Marcus, odloudal se k lednici a otevřel těžká dvířka. „A já to musel snášet mnohem déle než ty. Ježíš, Marthe. Cos celý den dělala? V domě není ani kapka krve.“

Nedalo se poznat, koho nejvíc šokovala kritika uctívané Marthe, která se starala o potřeby každého člena rodiny ještě dřív, než si je vůbec uvědomili. Bylo však zcela zřejmé, koho to nejvíc rozčílilo: Alaina. Marthe byla jeho stvořitelka.

Matthew a Alain si vyměnili pohled. Alain nepatrně sklonil hlavu, aby dal najevo, že Matthewova potřeba ukáznit syna převážila nad jeho právem bránit matku. Matthew jemně odsunul moji ruku.

Vzápětí byl na druhé straně místnosti a přirazil Marcuse ke stěně kuchyně. Ten pohyb by každé obyčejné bytosti zpřerážel žebra.

„To stačilo, Marcusi. Očekával jsem, že Phoebina situace přivolá zpět vzpomínky na tvoje vlastní znovuzrození,“ řekl Matthew a pevně syna držel, „ale musíš se naučit sebeovládání. Pokud vyrazíš do kraje a vtrhneš do Freyjina domu, nic tím nezískáš.“

Matthew se podíval synovi do očí, počkal a pustil ho, teprve když Marcus odvrátil zrak. Marcus sklouzl po zdi o něco níž, přerývaně se nadechl a zdálo se, že si teprve v tu chvíli uvědomil, kde je a co udělal.

„Promiň, Diano.“ Marcus se na mě krátce omluvně podíval a pak přešel k Marthe. „Proboha, Marthe. Nechtěl jsem –“

„Ale ano, chtěl.“ Marthe ho pleskla přes ucho – a nebylo to jen tak v žertu. „Krev je ve spíži, jako vždycky. Dojdi si pro ni sám.“

„Snaž se tím moc netrápit, Marcusi. Nikdo by se o Phoebe nedokázal postarat lépe než Freyja.“ Ysabeau konejšivě položila vnukovi ruku na rameno.

„Já ano.“ Marcus babiččinu dlaň setřásl a zmizel ve spíži.

Marthe obrátila pohled vzhůru, jako by prosila nebesa, aby ji zbavila zamilovaných upírů. Ysabeau varovně zvedla prst, čímž zabránila Matthewovi v dalších komentářích. Jako jediná přítomná osoba, která plně nepodléhala pravidlům smečky de Clermontových, jsem si však tchynina varování nevšímala.

„Marcusi, já si vlastně myslím, že to není pravda,“ křikla jsem do vedlejší místnosti a nalila si ještě trochu čaje.

„Cože?“ Marcus se jako blesk zase vynořil a držel v ruce stříbrný pohár na mátový julep, ačkoli já dobře věděla, že neobsahuje bourbon, cukr, vodu ani mátu. Tvářil se dotčeně. „Samozřejmě bych se o ni dokázal postarat nejlíp. Miluju ji. Phoebe je moje družka. Vím líp než kdokoli jiný, co potřebuje.“

„Líp než Phoebe?“

„Někdy.“ Marcus se zatvářil pro změnu bojovně.

„Blbost.“ Teď jsem promluvila jako Sarah – zpříma a netrpělivě –, což jsem přičítala spíš časné ranní hodině než nějakým genetickým předpokladům k přímočarosti, které jsem snad mohla zdědit po generacích žen rodu Bishopových. „Vy upíři jste všichni stejní – myslíte si, že víte, co my ubozí teplokrevníci skutečně chceme – zejména ženy. Ale ve skutečnosti přesně tohle si Phoebe přála: stát se upírkou hezky postaru. A tvým úkolem je zajistit, aby bylo její rozhodnutí respektováno a ten plán fungoval.“

„Phoebe nevěděla, s čím souhlasí. Ne úplně,“ namítl Marcus, neochotný ustoupit. „Mohla by dostat krevní horečku. Mohlo by jí dělat potíže první zabíjení. Měl bych jí pomáhat, podporovat ji.“

Krevní horečku? Málem mi zaskočil čaj. Co to pro všechno na světě je?

„Nikdy jsem neviděla nikoho tak dokonale připraveného na proměnu v manjasanga, jako je Phoebe,“ ujistila Marcuse Ysabeau.

„Ale není to bez rizika.“ Marcus se nedokázal zprostit obav.

„Bez rizika není v životě nic, dítě.“ Ysabeau se po tváři mihl bolestný výraz, nepochybně při vzpomínce na dobu, když v sobě život ještě choval příslib šťastného konce.

„Je pozdě. Promluvíme si po východu slunce. Ty asi spát nebudeš, Marcusi, ale zkus si odpočinout.“ Matthew se zlehka dotkl synova ramene, když ho míjel.

„Možná se radši půjdu proběhnout. Pokusím se trochu unavit. Touhle dobou nebude vzhůru nikdo kromě farmářů.“ Marcus se zadíval na sílící světlo za okny.

„Neměl bys upoutat pozornost,“ souhlasil Matthew. „Chceš, abych tě doprovodil?“

„Není třeba,“ odpověděl Marcus. „Převléknu se a vyrazím. Možná to vezmu cestou k Saint-Priest-sous-Aixe. Jsou tam místa, kde se dá dobře šplhat.“

„Máme tě čekat u snídaně?“ Matthewův tón zněl maličko příliš nenuceně. „Děti vstávají časně. Asi by rády dostaly příležitost trochu zaúkolovat staršího bratra.“

„Nedělej si starosti, Matthewe.“ Marcusovi se po rtech mihl náznak úsměvu. „Máš delší nohy než já. A už znovu neuteču. Jenom si potřebuju vyčistit hlavu.“

Dveře ložnice jsme nechali pootevřené pro případ, že by se Philip nebo Becca probudili, a zalezli jsme zpátky do postele. Vklouzla jsem pod pokrývky a za teplého květnového rána jsem byla ráda, že je můj muž upír, když jsem se přitiskla k jeho chladnému tělu. Poznala jsem, kdy Marcus vyrazil na svůj běh, protože teprve tehdy se Matthewova ramena na matraci úplně uvolnila. Do té doby byl pořád nepatrně napjatý, připravený vyskočit a spěchat synovi na pomoc.

„Nechceš jít za ním?“ zeptala jsem se. Matthew měl skutečně delší nohy než Marcus a byl velmi rychlý. Měl spoustu času, aby syna dohnal.

„Alain ho pro všechny případy sleduje,“ řekl Matthew.

„Ysabeau se zmínila, že si dělá větší starosti o Marcuse než o Phoebe.“ Odtáhla jsem se, abych se mohla ve světle svítání podívat Matthewovi do tváře. „Proč?“

„Marcus je pořád hrozně mladý,“ povzdechl si Matthew.

„To myslíš vážně?“ Z Marcuse se stal upír v roce 1781. Něco přes dvě stě let mi připadalo jako docela zralý věk.

„Vím, co si myslíš, Diano, ale když se z člověka stane upír, musí dospět znovu. Může trvat hodně dlouho, než bude schopný vydat se bez pomoci do světa,“ vysvětlil Matthew. „V prvotním přívalu upírské krve míváme sklon k chybám v úsudku.“

„Ale Marcus se přece už vyřádil.“ Příbuzní mi s chutí líčili historky o Marcusových prvních letech v Americe, o skandálech a šarvátkách, do kterých se zaplétal, o potížích, z nichž ho museli vytahovat starší členové rodiny de Clermontových.

„A to je přesně důvod, proč mu nemůžeme dovolit, aby dohlížel na Phoebinu proměnu. Marcus se chystá vzít si za družku novorozenou upírku. To by byl za jakýchkoli okolností zásadní krok, ale vzhledem k jeho mládí…“ Matthew se odmlčel. „Doufám, že jsem udělal správnou věc, když jsem mu to dovolil.“

„Rodina dělá to, co Marcus a Phoebe chtěli,“ řekla jsem a dala si záležet, aby bylo slyšet, na které slovo jsem položila důraz. „Jsou dost staří – ať už jako chladnokrevný upír, nebo jako teplokrevná lidská žena –, aby věděli, co chtějí.“

„Skutečně?“ Matthew se posunul, aby mi viděl do očí. „To je velmi moderní představa, že mladíček, kterému je teprve čtyřiadvacet, a žena zhruba stejně stará mají dostatek zkušeností, aby rozhodli o směru svého budoucího života.“ Škádlil mě, ale z jeho podmračeného výrazu jsem poznala, že svým slovům částečně věří.

„Máme dvacáté první století, ne osmnácté,“ podotkla jsem. „Kromě toho, Marcus není čtyřiadvacetiletý mladíček, jak jsi to vyjádřil, ale je mu víc než dvě stě padesát let.“

„Marcus zůstane navždy dítětem té dřívější doby,“ řekl Matthew. „Kdybychom byli v roce 1781 a svůj první den jako upír prožíval Marcus, nikoli Phoebe, všichni by soudili, že potřebuje moudrou radu – a pevnou ruku.“

„Tvůj syn požádal o radu každého člena této rodiny – i té Phoebiny,“ připomněla jsem mu. „Je načase, aby si Marcus začal svoji budoucnost určovat sám, Matthewe.“

Matthew mlčel a přejížděl dlaní po matných jizvách, které mi na zádech zanechala čarodějnice Satu Järvinenová. Znovu a znovu je sledoval prsty, čáry lítosti, které mu připomínaly každičkou chvíli, kdy zklamal ty, které miloval.

„Všechno dobře dopadne,“ ujistila jsem ho a přitiskla se k němu pevněji.

Matthew si povzdechl. „Doufám, že máš pravdu.“

Později ten den se v Les Revenants rozhostil báječný klid. Už od probuzení jsem se na tyto vzácné tiché chvilky vždycky těšila – často to bylo pouhých dvacet minut, občas blažená hodina nebo i víc.

Děti byly v dětském pokoji, uložené k odpolednímu spánku. Matthew u sebe v knihovně psal vědecký článek, na kterém spolupracoval s jedním kolegou z Yale, Chrisem Robertsem. Na podzimních konferencích měli odhalit pokroky ve svém výzkumu a už se připravovali zaslat svůj článek do významného vědeckého časopisu. Marthe v kuchyni nakládala čerstvé fazole do pepřeného nálevu a dívala se přitom v televizi, kterou tam Matthew nechal instalovat, na telenovelu Plus belle la vie. Marthe sice tvrdila, že o takové technologické vymyšlenosti nemá zájem, ale velmi rychle začala být na osudech obyvatel čtvrti Le Mistraldocela závislá. Já jsem odkládala známkování studentských prací a raději se věnovala svému novému výzkumu souvislostí mezi raně novověkým vařením a laboratorními technikami. Ale nad obrázky v alchymistických rukopisech ze sedmnáctého století jsem se nemohla sklánět věčně.

Po hodině práce mě zlákalo nádherné květnové počasí. Udělala jsem si studený nápoj a zamířila nahoru, na dřevěnou terasu, kterou Matthew vybudoval mezi cimbuřím na jedné z věží Les Revenants. Údajně ji postavil proto, abychom se z ní mohli kochat výhledy do okolní krajiny, ale všichni věděli, že její hlavní účel je obranný. Skutečně se z ní nabízel dobrý výhled, takže bychom byli varováni dlouho dopředu, kdyby se blížil někdo cizí. S tou novou střešní vyhlídkou a vyčištěným a znovu zatopeným vodním příkopem bylo sídlo Les Revenants nyní tak bezpečné, jak jen to Matthew dokázal zajistit.

Našla jsem tam Marcuse, který se s tmavými brýlemi na nose povaloval v lehátku a letní slunce mu zlatilo světlé vlasy.

„Ahoj, Diano,“ pozdravil mě a odložil svou knihu. Byl to útlý svazek s koženou vazbou plnou skvrn a odřenou stářím.

„Vypadáš, že to potřebuješ víc než já.“ Podala jsem mu svoji sklenici ledového čaje. „Hodně máty, žádný citron, žádný cukr.“

„Díky,“ odpověděl Marcus a opatrně upil. „Výborný.“

„Můžu se k tobě přidat, nebo ses sem přišel schovat?“ Upíři jsou smečkoví tvorové, ale potřebují aspoň někdy strávit trochu času o samotě.

„Tohle je tvůj dům, Diano.“ Marcus sundal nohy z dřevěné židle, kterou používal jako improvizovanou podnožku.

„Tohle je dům naší rodiny a ty jsi v něm vítaný,“ opravila jsem ho rychle. Odloučení od Phoebe bylo dost těžké i bez toho, aby se tady Marcus cítil jako vetřelec. „Nějaké nové zprávy z Paříže?“

„Ne. Grand-mère říkala, že další telefonát od Freyji mám čekat nejdřív tak za tři dny,“ odpověděl Marcus a znovu a znovu přejížděl prsty po vlhkosti sražené na chladné sklenici.

„Proč tři dny?“ Možná je to nějaká upírská varianta testu Apgarové.

„Protože tak dlouho čekáš, než dáš novorozenému upírovi krev, která nepochází z žil jeho stvořitele,“ odpověděl Marcus. „Odstavování upíra od krve stvořitele může být složité. Když dostane příliš mnoho cizí krve příliš brzy, může to spustit smrtící genetické mutace. Novorození upíři někdy umírají.

A taky to bude pro Phoebe první psychologický test, v němž se ukáže, jestli dovede vzít krev jinému tvoru, aby přežila,“ pokračoval Marcus. „Samozřejmě začnou něčím malým – ptákem nebo kočkou.“

„Hmmm,“ broukla jsem a snažila se, aby to znělo uznale, ačkoli se mi obracel žaludek.

„Ujistil jsem se, že Phoebe dokáže něco zabít – už dřív.“ Marcus se zadíval do dálky. „Někdy je těžší vzít život, když nemáš na vybranou.“

„Myslela bych si pravý opak,“ podotkla jsem.

Marcus zavrtěl hlavou. „Je to zvláštní, ale když už nejde jenom o sport, můžeš ztratit kuráž. Instinkt neinstinkt, přežít na úkor jiného stvoření je sobecký čin.“ Poklepal si v úzkostném rytmu knihou o stehno.

„Co to čteš?“ zeptala jsem se, abych změnila téma.

„Svého starého oblíbence.“ Marcus mi ten svazek hodil.

Obvykle jsem příbuzným kvůli jejich lehkovážnému zacházení s knihami dělala kázání, ale tahle už očividně přežila horší přístup. Jeden roh něco okousalo. Vazba byla ještě flekatější, než jak se zdálo na první pohled, a obálku pokrývaly kroužky zanechané sklenicemi, tupláky a šálky. Ve vyražených ozdobách zůstaly nepatrné stopy zlacení a jejich styl naznačoval, že knihu svázali někdy na počátku devatenáctého století. Marcus ji četl tak často, že hřbet praskl a byl několikrát opraven – v jednom případě žloutnoucí izolepou.

Ceněný předmět jako tento často obsahuje vlastní magii, která nemá nic společného s jeho hodnotou či stavem, a všechno s jeho významem. Opatrně jsem odrbaný svazek otevřela. K mému překvapení byly stránky uvnitř o celá desetiletí starší, než naznačovala vazba.

„Zdravý rozum.“ Byl to zakladatelský text americké revoluce. Očekávala bych, že Marcus bude číst Byrona nebo nějaký román – ne politickou filozofii.

„Ty jsi sloužil v Nové Anglii v roce 1776?“ zeptala jsem se, když jsem si všimla data a místa vydání: Boston. Marcus byl voják a později vojenský lékař Kontinentální armády. Tolik jsem věděla.

„Ne, tehdy jsem byl ještě doma.“ Marcus si vzal knihu zpátky. „Asi se půjdu projít. Díky za čaj.“

Zdálo se, že na další svěřování nemá náladu.

Když sestupoval po schodišti, vlála za ním mihotavá disharmonická vlákna: červená a indigová propletená s černými a bílými. Jako tkadlena jsem vnímala utkaná vlákna minulosti, přítomnosti a budoucnosti, která drží vesmír pohromadě. Obvykle se daly rozeznat jasné tóny modré a jantarové, tvořící bytelnou osnovu, a barevná vlákénka osobních zkušeností, která dodávala pestré, přerušované noty útku.

Ale dneska ne. Marcusovy vzpomínky byly tak silné a tolik ho trápily, že narušovaly tkanivo času a nechávaly v jeho struktuře trhliny, kterými se mohla z minulosti vynořit nějaká zapomenutá nestvůra.

Mraky, které se sbíraly na obzoru, a brnění v palcích mě varovaly, že nás čekají bouřlivé časy. Nás všechny.

4

Jedna

13. května

Phoebe seděla před zamčenými okny ve své ložnici a švestkově modré závěsy měla rozhrnuté, takže se jí nabízel panoramatický pohled na Paříž. Byla nasycená krví své stvořitelky a hltala město očima, hladověla po dalších odhaleních, která jí nabízel nově nabytý zrak.

Zjistila, že noc není prostě černá, ale zahrnuje na tisíc odstínů a struktur temnoty, některé pavučinkové, jiné sametové, v odstínech od nejtemnější fialové a tmavomodré po světlounkou šedivou.

Život nebude vždycky takhle snadný. Zatím někdo zaklepal na dveře vždycky ještě dřív, než se jí žaludek začal svírat hlady. Jednou však bude Phoebe muset pocítit hlad, aby pochopila, jaké je toužit po životodárné krvi jiné bytosti a ovládnout svou touhu si ji vzít.

Nyní však toužila pouze malovat. To už nedělala celé roky, od doby, kdy ji jediná poznámka jejího učitele – kousavá, pohrdavá – přiměla obrátit se ke studiu dějin umění a zanechat vlastní tvůrčí činnosti. Nyní ji prsty svědily chutí chopit se štětce, namočit ho do husté olejové barvy nebo něžných akvarelových pigmentů a začít je nanášet na plátno či papír.

Dokázala by zachytit přesný odstín té taškové střechy za zahradou – modrošedý s náznakem stříbra? Je možné vystihnout inkoustovou čerň nebe vysoko nahoře a pronikavý kovový lesk na obzoru?

Phoebe nyní chápala, proč Matthewův pravnuk Jack pokrývá všechny dostupné povrchy šerosvitovými kresbami svých vzpomínek a zážitků. Hra světla a stínů byla nekonečná a ona by ji dokázala pozorovat celé hodiny, aniž by se jí to omrzelo.

Tohle zjistila díky jediné svíčce, kterou Freyja nechala hořet ve stříbrném svícnu na nočním stolku. Rozvlněné světlo a temnota v srdci plamínku ji úplně hypnotizovaly. Prosila o další svíčky, chtěla se obklopit těmi špendlíkovými hlavičkami jasu, které oslňovaly a skomíraly.

„Jedna stačí,“ prohlásila Freyja. „Nechceme, abys hned první den skončila oslněná.“

Dokud dostávala Phoebe pravidelně potravu, nejhorší, co jí coby novorozené upírce hrozilo, bylo smyslové přetížení. Aby tomu zabránily, kontrolovaly Freyja s Miriam velmi pozorně její prostředí a snižovaly riziko, že se ztratí ve vlastních prožitcích.

Okamžitě po proměně se Phoebe například chtěla osprchovat. Freyja usoudila, že pichlavé jehličky padající vody by byly příliš dráždivé, a tak jí Françoise raději napustila teplou lázeň – pečlivě načasovanou tak, aby se Phoebe nenechala příliš pohltit hebkým pohlazením vody na kůži. A všechna okna v domě, nejen ta ve Phoebině pokoji, byla zamčená, aby dovnitř nepronikla vábná vůně teplokrevníků, domácích mazlíčků z okolí a smogu.

„Je mi líto, Phoebe, ale loni jeden novorozený upír zešílel v pařížském metru,“ vysvětlila Freyja, když se Phoebe ptala, jestli by nemohly pootevřít aspoň jedno okno, aby dovnitř mohl vánek. „Výpary starého brzdového systému pro něj byly neodolatelné a někde na lince 8 jsme ho ztratili. Způsobilo to obrovské zdržení v ranní špičce a starosta se velmi zlobil. Baldwin taky.“

Phoebe věděla, že by dokázala snadno rozbít sklo a vyrazit okno i s rámem, nebo se dokonce probourat zdí, pokud by potřebovala uniknout. Ale vzdorovat těmto pokušením představovalo zkoušku jejího sebeovládání, poslušnosti a vhodnosti coby Marcusovy partnerky. Phoebe byla odhodlaná zvládnout tu zkoušku úspěšně, a tak seděla ve vydýchaném pokoji a sledovala, jak se barvy mihotají a přelévají, když přes tvář měsíce přeběhl mráček, když někde v dálce na obloze zemřela hvězda nebo pootočení zeměkoule přitáhlo slunce o maličko blíž.

„Ráda bych měla nějaké barvy.“ Phoebe to zašeptala, ale ten zvuk jí zazněl v uších ozvěnou. „A štětce.“

„Zeptám se Miriam.“ Freyjina odpověď k ní dolehla z velké dálky. Podle nekonečného škrábání, které šlo Phoebe trošičku na nervy, si plnicím perem zapisovala něco do deníku. Čas od času Freyjino srdce pomaličku udeřilo.

Ještě dál, v kuchyni, kouřil Charles doutník a četl si noviny. Zašustění. Potáhnutí. Ticho. Bouchnutí. Zašustění. Potáhnutí. Ticho. Stejně jako pařížská noc měla vlastní barevné schéma, každá bytost v ní měla vlastní rytmický doprovod – jako píseň, kterou zazpívalo Phoebino srdce, když se poprvé napila z Miriam.

„Potřebuješ ještě něco, Phoebe?“ Freyjino pero se zastavilo. V kuchyni Charles uhasil doutník v kovovém popelníku. Oba pozorně čekali na Phoebinu odpověď. Bude jí chvíli trvat, než si zvykne vést rozhovory s osobami v jiných místnostech, a vlastně i v úplně jiných podlažích rozlehlého domu.

„Jenom Marcuse,“ opáčila Phoebe teskně. Už si zvykla uvažovat o sobě jako o součásti my, nikoli o osamělém já. Tolik mu toho chtěla povědět, měla toho o svém prvním dni po znovuzrození tolik na srdci. Jenže je dělily stovky mil.

„Co kdyby sis chvíli procvičovala chůzi?“ navrhla Freyja a zavřela pero. Za pár okamžiků už stála Marcusova teta u dveří a v zámku se hladce otočil klíč. „Dovol, pomůžu ti.“

Phoebe zamžikala nad změnou atmosféry v ložnici, když přes práh proniklo měkké světlo domu ozářeného svíčkami.

„Světlo je živé,“ zamumlala Phoebe, ohromená tím zjištěním.

„Jak vlny, tak částice. Je k nevíře, jak dlouho teplokrevníkům trvalo, než na to přišli.“ Freyja se zastavila před Phoebe a natáhla k ní ruku v nabídce pomoci. „Tak, hlavně si pamatuj, že se nemáš do křesla opírat rukama, když vstáváš, ani do podlahy nohama. Pro draugra vstát znamená prostě se rozvinout. Nemusíš vynakládat žádnou námahu.“

Phoebe ještě nebyla upírkou ani čtyřiadvacet hodin, a už rozbila několik židlí a v jednom místě promáčkla vanu.

„Vznes se. Prostě si pomysli nahoru a zvedni se. Pomalu. Dobře.“ Freyja jí neustále poskytovala zpětnou vazbu, jako učitelka baletu, kterou Phoebe mívala v dětství – byla to podobná dračice, ačkoli měla sotva zlomek Freyjiny valkýrské výšky. Ale právě díky madam Olze Phoebe pochopila, že velikost nijak nesouvisí se vzrůstem.

Vzpomínka na madam Olgu přiměla Phoebe napřímit záda a instinktivně se chopila Freyjiných rukou, jako by to byla baletní tyč. Ucítila prasknutí a něco povolilo.

„Jejda, je po prstu.“ Freyja pustila Phoebinu ruku. Levý ukazováček jí visel v nepřirozeném úhlu. Freyja si ho rychlým škubnutím narovnala.

„Tak. Všechno je zase v pořádku. Do konce léta nejspíš polámeš pár dalších kostí.“ Freyja se do Phoebe zavěsila. „Teď se projdeme po pokoji. Pomalu.“

Bylo zjevné, proč si teplokrevníci myslí, že upíři umějí létat. Upírovi stačilo pomyslet na svůj cíl, a ocitl se tam v jediném okamžiku, aniž si vzpomínal, že by ho pohyb stál sebemenší úsilí.

Phoebe si připadala opravdu jako novorozeně, když dělala jeden roztřesený krůček za druhým a po každém se zastavila, aby znovu získala rovnováhu. Kromě všeho ostatního jí připadalo, že se jí změnilo těžiště. Už nebylo v pánvi, ale v srdci, takže se Phoebe cítila nezvykle a maličko opile, jako by to přehnala se šampaňským.

„Marcus říkal, že když se stal upírem, učil se rychle.“ Phoebe se začala přizpůsobovat Freyjinu vyrovnanému kroku, který jí připadal spíš jako valčík než jako chůze.

„Musel,“ odpověděla Freyja s náznakem lítosti.

„Proč?“ Phoebe se zamračila. Když prudce otočila hlavu, aby se podívala, jak se Freyja tváří, zavrávorala a málem na svou společnici upadla.

„Víš, že by ses neměla ptát, drahá Phoebe.“ Freyja ji jemně postavila zpět na nohy. „Musíš si ty otázky schovat pro Marcuse. Draugr nedělá řeči.“

„Mají pro sebe upíři tisíc jmen, stejně jako Sámové mají tisíc jmen pro soby?“ zamyslela se Phoebe a v duchu si připsala další položku do svého stále se rozšiřujícího slovníku.

„Myslím, že víc,“ odpověděla Freyja a nakrčila čelo. „Vlastně máme dokonce i výraz pro povídavého upíra, který někomu bez dovolení vykládá historky o minulosti jeho druha.“

„Opravdu?“ Phoebe byla zvědavá.

„Rozhodně,“ odpověděla Freyja vážným hlasem. „Mrtvý upír.“

Po pouhých dvou okruzích pokojem už Phoebe unavila námaha, kterou vyžadovalo pohybovat se stejně pomalu jako teplokrevník, a neprorazit přitom prkno v podlaze nebo nezlomit kost. Freyja ji nechala v klidu odpočívat a vrátila se do ranního salonku, kde bude pokračovat v psaní deníku až do svítání.

Phoebe uhasila svíčku, aby lépe viděla, jak noc ustupuje dni, a její chladné prsty přitom stěží zaznamenaly žár hořícího knotu. Pak vlezla do postele, spíš ze zvyku než v naději, že usne. Přitáhla si pokrývku až k bradě a vychutnávala si hladkou, dokonale vyžehlenou látku.

Ležela v měkké posteli, dívala se do noci, naslouchala hudbě Freyjina pera a tlumeným zvukům ze zahrady venku i z ulice za zdí.

Jsem.

Mnohem víc.

Píseň Phoebina srdce se změnila. Byla pomalejší a klidnější, všechno nadbytečné úsilí lidského tlukotu srdce zmizelo a zdokonalilo se v cosi prostšího a lákavějšího.

Jsem.

Mnohem víc.

Phoebe přemýšlela, jak bude asi znít píseň Marcusova srdce. Určitě bude melodická a příjemná. Toužila ji slyšet a vrýt si ji do paměti.

„Brzy,“ pošeptala sama sobě připomínku, že ona a Marcus mají všechen čas na světě. „Brzy.“

5

Hříchy otců

14. května

Bylo k polednímu a já u svého psacího stolu přepisovala recept lady Montagueové na léčivý balzám – lék, který bylo možné užít na „záduchu u člověka či koně“ – z online verze rukopisu v držení Wellcomeovy knihovny. Ačkoli jsem rukopis neměla před sebou fyzicky, s velkým nadšením jsem luštila zdánlivě nesmyslné vlnky a kudrlinky vytvořené pery sedmnáctého století. Rukopis, který se mi v notebooku digitálně zobrazoval, postupně odkrýval vzorec důkazů, které dosvědčovaly hluboký vztah mezi vařením a moderní chemií, vztah, o kterém jsem chtěla psát ve své nové knize.

Bez varování do mého pracovního prostoru vtrhl videohovor z Benátek a stránka mého rukopisu se smrskla na okénko v rohu obrazovky. Gerbert z Aurillacu a Domenico Michele, další dva zástupci upírů v Kongregaci, si chtěli promluvit.

Přestože jsem čarodějnice, třetí upírská pozice v té instituci – ta, kterou podle tradice vždycky zastával člen rodiny de Clermontových – připadla mně. Ačkoli jsem byla pokrevní dcera Philippa de Clermonta, rozhodnutí mého švagra Baldwina přidělit to místo mně představovalo pořád jablko sváru.

„Tady jsi, Diano,“ řekl Gerbert, jakmile jsem hovor přijala. „Nechávali jsme ti vzkazy. Proč se neozýváš?“

Potlačila jsem frustrované vyprsknutí. „Není možné, abyste zvládli tuhle situaci – ať už jde o cokoli – beze mě?“

„Kdyby to možné bylo, dávno bychom to udělali.“ Gerbertův tón zněl popuzeně. „Musíme se s tebou radit o otázkách, které se týkají našich lidí – přestože jsi čarodějnice a teplokrevná.“

Naši lidé. To bylo jádro problému, kterému čelili démoni, lidé, upíři i čarodějnice. Z Matthewovy spolupráce s Chrisem a výzkumnými týmy z Oxfordu a Yale vyplynulo, že na genetické úrovni jsou všechny čtyři druhy hominidů víc podobné než odlišné. Ale na změnu postojů bude třeba něčeho víc než vědeckých důkazů, zejména mezi prastarými upíry, kteří lpěli na tradicích.

„Maďarské a rumunské klany v oblasti Krišana spolu válčí už po staletí,“ vysvětlil Domenico. „To území je odnepaměti sporné. Ale poslední výbuch násilností se už dostal do zpráv. Postaral jsem se, aby si to média vyložila prostě jako další eskalaci organizovaného zločinu.“

„Připomeň mi, kdo jim ten výklad podstrčil,“ požádala jsem ho, zatímco jsem na přecpaném psacím stole hledala svůj zápisník k otázkám Kongregace. Když jsem jím zalistovala, neobjevila jsem jedinou zmínku o komkoli, kdo by měl kontakt s médii. Gerbert a Domenico mě opět opomněli informovat o klíčovém zvratu.

„Andrea Popescuová. Je jednou z nás a její současný manžel – bohužel člověk – pracuje jako politický zpravodaj pro Evenimentul Zilei.“ Gerbertovi se rozzářily oči. „Milerád vyrazím do Debrecínu a budu na jednání dohlížet, jestli chceš.“

Poslední, co bychom potřebovali, by byl Gerbert pletichařící v Maďarsku, v situaci, která byla už tak výbušná.

„Co kdybychom poslali zpátky k jednacímu stolu Albrechta a Eliezera?“ navrhla jsem a jmenovala dva z pokrokovějších upírských vůdců v té části světa. „Klany Corvinus a Székely prostě musejí dosáhnout nějakého rozumného řešení. A jestli ne, Kongregace bude nucena hrad, o který jde, zabavit, dokud se nedohodnou.“

Nechápala jsem, proč by měl někdo o tu zříceninu stát. Mezi vykotlané zdi se nedalo vstoupit beze strachu, že vás zabije kus padajícího zdiva. Byli jsme tam na diplomatické misi v březnu, během jarních prázdnin na Yale. Očekávala jsem nějaký velkolepý palác, ne hromady mechem obrostlého kamení.

„To není pozemkový spor, který by se dal vyřešit podle tvých moderních měřítek spravedlnosti a slušnosti,“ opáčil Gerbert blahosklonným tónem. „Bylo prolito příliš mnoho krve, ztraceno příliš mnoho upířích životů. Hrad Holló je pro ty klany posvátné místo a jejich hlavy jsou ochotné za ně zemřít. Nechápeš, co je v sázce.“

„Musíš se aspoň pokusit uvažovat jako upír,“ přisadil si Domenico. „Je třeba respektovat naše tradice. My nejsme nakloněni kompromisům.“

„Snahy pozabíjet se vzájemně na ulicích Debrecínu to taky nevyřešily,“ podotkla jsem. „Tak to pro změnu zkusme po mém. Promluvím si s Albrechtem a Eliezerem a dám vám vědět.“

Gerbert otevřel ústa k námitce. Bez varování jsem ukončila spojení. Obrazovka počítače potemněla. Zaúpěla jsem a opřela se v křesle.

„Těžký den v kanceláři?“ Marcus se opíral o rám dveří a pořád držel v ruce svou knihu.

„Copak upíři přeskočili osvícenství?“ zeptala jsem se. „Připadá mi, jako bych uvízla v nějakém středověkém fantasy filmu o pomstě, kde není šance na žádné řešení, které by nezahrnovalo úplné rozdrcení protivníka. Proč se upíři raději vzájemně zabíjejí, než aby si rozumně promluvili?“

„Protože to není taková zábava, samozřejmě.“ Do místnosti vešel Matthew a políbil mě, pomalu a sladce. „Ať si teď klanové války řeší Domenico s Gerbertem, mon coeur. Jejich problémy tu budou i zítra – a pozítří taky. To je jediná věc, na kterou se můžeš u upírů spolehnout.“

Po obědě jsem vzala dvojčata do knihovny a usadila je u prázdného krbu s dostatkem hraček, aby je na pár minut zaměstnaly, zatímco se budu věnovat dalšímu výzkumu. Měla jsem před sebou pracovní přepis receptu lady Montagueové a všímala si, které ingredience uvádí (terpentýnový olej, sirný květ, seno), jaké náčiní je potřeba (velká skleněná nádoba na moč, hluboký kastrol, džbán) a jaké postupy se používají (mísení, var, sbírání pěny), abych je mohla porovnat s jinými raně novověkými texty.

Knihovna v Les Revenants patřila k mým oblíbeným místnostem. Byla vestavěná v jedné z věží a lemovaná policemi z tmavého ořechového dřeva, které se táhly od podlahy ke stropu. V nepravidelných intervalech se kolem nich vinuly žebříky a schodiště, takže ten prostor trochu připomínal Escherovy šílené kresby. Každý kousek místa vyplňovaly knihy, papíry, fotografie a jiné upomínky, které Philippe a Ysabeau nasbírali během staletí. Zatím jsem prozkoumala jen nepatrnou část té sbírky. Matthew vyrobil i pár dřevěných kartoték, kam budu moct papíry uložit – jakmile si někdy najdu čas, abych je roztřídila –, a já už začala procházet názvy knih, abych je mohla spojit do zjevných tematických okruhů, jako mytologie nebo zeměpis.

Většině rodiny však připadala atmosféra místnosti tísnivá, se vším tím tmavým dřevem a vzpomínkami na Philippa.

Jedinými tvory, kteří tu pobývali častěji, jsem byla já a několik hradních duchů. Dva z nich se právě pokoušeli zhatit moji snahu uspořádat nedávno vytvořenou sekci mytologie a přerovnávali knihy s výrazem zmateného nesouhlasu.

Dovnitř vstoupil Marcus, pohvizdoval si a svůj výtisk Zdravého rozumu měl zastrčený pod paží.

„Hele!“ Becca na něj zamávala umělohmotným rytířem.

„Páni. Rytíř v zářivé zbroji. To je skvělé.“ Marcus si přisedl k dvojčatům na podlahu.

Philip, který se v souboji o Marcusovu pozornost nechtěl nechat sestrou porazit, shodil svou věž z kostek a ta se s rachotem zřítila. Obě děti milovaly naleštěné kostky, které jim Matthew vyřezal z kousků dřeva posbíraného po různých domech naší rodiny. Byly tu kostky z jabloňového a habrového dřeva od domu Bishopových v Madisonu; francouzský dub a lípa ze Sept- -Tours a bukové a jasanové dřevo z Old Lodge. Dokonce se tam našlo pár tečkovaných kostek z větví platanu, který rostl u Clairmont House v Londýně, posbíraných, když město nechalo nižší větve prořezat, aby mohly ulicí projíždět dvoupatrové autobusy. Každá kostka měla jinou strukturu a odstín a Philipa i Beccu to fascinovalo. Základní barvy, které přitahují většinu dětí, naše Zářivě zrozená dvojčata, která zdědila po otci jeho ostrý zrak, vůbec nezajímaly. Daleko raději děti zkoumaly drobnými prstíky linie dřeva, jako by se učily dějiny každého stromu.

„Vypadá to, že tvůj rytíř bude potřebovat nový hrad, Becco,“ poznamenal Marcus a zasmál se hromadě kostek. „Co ty na to, kámo? Postavíme mu ho spolu?“

„Tak jo,“ souhlasil Philip a zvedl kostku.

Jeho staršího bratra však na okamžik rozptýlily knihy, jež se pořád posouvaly po policích, přemísťované přízračnýma rukama, které neviděli dokonce ani upíři.

„Koukám, že duchové se do toho zase dali,“ zasmál se Marcus, zatímco sledoval, jak se knihy sunou doleva, pak doprava a potom zase doleva. „Ale připadá mi, že nedělají žádné pokroky. To se jim to nikdy neomrzí?“

„Zjevně ne. A můžeme za to poděkovat bohyni,“ utrousila jsem tónem kyselým jako ocet. „Pokud jde o duchy, tihle dva nejsou moc silní – ne jako ti, co straší v komoře vedle velké síně.“

Dva muži v kroužkové zbroji, kteří rachotili v té stísněné tmavé komůrce, byli otravní: házeli nábytkem a kradli předměty z okolních místností, aby si svůj prostor vyzdobili. Zato přízračný párek z knihovny byl tak průsvitný, že jsem pořád nevěděla s jistotou, kdo nebo co jsou zač.

„Podle všeho si pořád vybírají jednu a tu samou polici. Co tam nahoře je?“ zeptal se Marcus.

„Mytologie,“ řekla jsem a vzhlédla od svých poznámek. „Tvůj dědeček to téma zbožňoval.“

„Děda říkával, že si rád čte o dobrodružstvích starých přátel,“ poznamenal Marcus s náznakem úsměvu.

Philip teď natáhl ruku s kostkou ke mně, v naději, že se připojím k zábavě. Hraní s dětmi bylo náhle mnohem lákavější než lady Montagueová. Odložila jsem poznámky a přidřepla k nim.

„Domeček,“ řekl Philip, nadšený představou, že se bude stavět.

„Jaký otec, takový syn,“ poznamenal Marcus suše. „Dávej si pozor, Diano, aby ses za pár let neocitla uprostřed zásadní rekonstrukce.“

Zasmála jsem se. Philip pořád stavěl věže. Becca teď odložila svého rytíře a budovala kolem sebe něco, co připomínalo opevnění. Marcus jim oběma podával kostky a jako vždycky, když došlo na hry, jim ochotně dělal asistenta.

Philip mi položil kostku do ruky. „Ááááááá,“ protáhl.

„A jako anděl. Šikulka,“ řekla jsem.

„Zní to, jako bys předčítala z toho slabikáře, který jsem míval jako kluk.“ Marcus podal Becce další kostku. „Je zvláštní, že abecedu děti pořád učíme stejným způsobem, ačkoli všechno ostatní se tolik změnilo.“

„Jako třeba?“ zeptala jsem se, protože jsem se chtěla dovědět víc.

„Kázeň. Oblečení. Dětské písničky. ‚Jak vznešený je náš nebeský pán / jenž vládne nade vším výšinám,‘ zazpíval Marcus tiše. „‚Ach, jak má dítě opěvat / ten jeho hrůzný majestát?‘ To byla jediná písnička v mém prvním slabikáři.“

„No, není to zrovna ‚Pec nám spadla, pec nám spadla‘,“ přitakala jsem s úsměvem. „Kdy ses narodil, Marcusi?“

Moje otázka znamenala neodpustitelné porušení upírské etikety, ale doufala jsem, že mi to Marcus promine – koneckonců ji položila čarodějnice, a navíc historička.

„V roce 1757. V srpnu.“ Marcus promluvil vyrovnaným a chladně věcným tónem. „Den poté, co Francouzi dobyli pevnost William Henry.“

„Kde?“ vyptávala jsem se dál, ačkoli jsem věděla, že s tou zvídavostí trochu tlačím na pilu.

„V Hadley. To je městečko v západním Massachusetts, na březích řeky Connecticut.“ Marcus potahoval za uvolněnou nitku na koleni svých džínů. „Tam jsem se narodil a vyrostl.“

Philip vylezl Marcusovi na klín a nabídl mu další kostku.

„Povíš mi o tom?“ zeptala jsem se. „O tvojí minulosti vím jen málo a pomohlo by ti to ukrátit si čas, zatímco budeš čekat na zprávy od Phoebe.“

A co bylo důležitější, vzpomínky na minulý život by mohly pomoct Marcusovi. Ze zacuchaných vláken času, která ho ovíjela, jsem poznala, že se trápí.

A nebyla jsem jediná, kdo si zašmodrchaných vláken všiml. Než jsem mu v tom stihla zabránit, Philip popadl jednou buclatou ručkou červené vlákno vlající z Marcusova předloktí a druhou jedno bílé. Jeho našpulené rty se pohnuly, jako by pronášel neslyšné zaklínadlo.

Moje děti nejsou tkalci. To jsem si opakovala stále znovu a znovu v okamžicích úzkosti za hluboké noci, zatímco spaly v kolébkách, v časech největšího zoufalství, kdy mě vřava našeho každodenního života drtila tak, až jsem se skoro nedokázala nadechnout.

Jestli je to ale pravda, tak jak je možné, že Philip vidí zlobná vlákna obklopující Marcuse? A jak je dokázal tak snadno polapit?

„Co se děje?“ Marcusův výraz ztuhl přesně ve chvíli, kdy se ručičky starých hodin, pozlacené obludnosti, která strašlivě hlasitě tikala, přestaly hýbat.

Philip si přitáhl pěsti k bříšku a čas táhl s nimi. Modrá a jantarová vlákna ječela na protest, jak se tkanivo času napínalo.

„Pá pá, bolí,“ řekl Philip, políbil si ruce i vlákna, které svíraly. „Pá pá.“

Moje děti jsou napůl čarodějnice a napůl upíři, připomněla jsem si. Moje děti nejsou tkalci. A to znamená, že nedokážou –

Vzduch kolem mě se třásl a svíral, jak se čas dál bránil zaklínadlu, které Philip utkal ve snaze ukonejšit Marcusovo trápení.

„Philipe Michaeli Addisone Sorley Bishop-Clairmonte. Pusť čas. Okamžitě.“ Promluvila jsem ostře a synek poslechl. Po další děsivé vteřině nehybnosti se daly ručičky hodin do pohybu. Philipovi se rozklepal ret.

„S časem si nehrajeme. Nikdy. Rozumíš mi?“ Stáhla jsem ho z Marcusova klína a zadívala se mu do očí, kde se pradávné vědomosti mísily s dětskou nevinností.

Philipa můj tón překvapil tolik, že se rozplakal. Ačkoli byl od ní daleko, věž z kostek, kterou stavěl, se zřítila.

„Co se to právě stalo?“ Marcus vypadal trochu otřeseně.

Rebecca, která nedokázala snést bratrův pláč, přelezla přes popadané kostky, aby ho utěšila. Natáhla k němu pravý palec. Levý měla pevně nacpaný do pusinky. Než promluvila, vytáhla ho.

„Svítí, Pip.“ Z Bečina palce se linulo fialové vlákno magické energie. Už předtím jsem vídala, jak z dětí visí stopy magie, ale předpokládala jsem, že v jejich životech nehrají žádnou roli.

Moje děti nejsou tkalci.

„Do hajzlu.“ To slovo mi vyletělo z úst, než jsem se stihla ovládnout.

„Páni. To bylo divný. Viděl jsem tě, ale neslyšel. A připadalo mi, že nemůžu mluvit,“ řekl Marcus, který nedávný zážitek stále zpracovával. „Všechno začalo blednout. Potom jsi mi vzala Philipa z klína a všechno se vrátilo k normálu. Cestoval jsem časem?“

„Ne tak úplně,“ odpověděla jsem.

„Do hajzlu,“ opakovala Becca vážným tónem a pohladila bratra po čele. „Svítí.“

Podívala jsem se synkovi na čelo. Opravdu vidím mezi jeho očima náznak chatoiement, lesklého znamení tkalců?

„Ach, proboha. Jen počkejte, až to zjistí váš otec.“

„Až zjistím co?“ Matthew stál ve dveřích, oči mu zářily a byl dokonale uvolněný po opravách měděných okapů nad kuchyňskými dveřmi. Usmál se na Beccu, která mu posílala pusinky. „Ahoj, zlatíčko.“

„Myslím, že Philip právě vytvořil – nebo utkal – svoje první kouzlo,“ vysvětlila jsem. „Snažil se uhladit Marcusovy vzpomínky, aby ho už netrápily.“

„Moje vzpomínky?“ Marcus se zamračil. „A co myslíš tím, že Philip utkal kouzlo? Vždyť ještě ani nemluví ve větách.“

„Bolí,“ vysvětlil Philip Matthewovi a otřásl se prudkým vzlykem. „Lepší.“

Matthew se zatvářil šokovaně.

„Do hajzlu,“ oznámila Becca, když si všimla, že otec změnil výraz. Philip to pochopil jako potvrzení vážnosti situace a opět propukl v záplavu slz.

„Ale to znamená –“ Marcus poplašeně a pak v úžasu zatěkal pohledem od Beccy k Philipovi.

„Dlužím Chrisovi padesát dolarů,“ řekla jsem. „Měl pravdu, Matthewe. Dvojčata jsou tkalci.“

„Co s tím budeš dělat?“ zeptal se Matthew.

Stáhli jsme se – Matthew, já a dvojčata – do těch několika místností, které jsme používali jako ložnici, koupelnu a soukromý rodinný obývací pokoj. Ve středověkém hradu bylo těžké vytvořit útulnou atmosféru, ale tyto místnosti měly tolik tepla a pohodlí, kolik ho jen šlo zařídit. Velký hlavní pokoj byl rozdělený na několik oblastí: v jedné se tyčila naše postel s nebesy ze sedmnáctého století; v další stály u krbu hluboká křesla a pohovky; třetí byla vybavená psacím stolem, u nějž mohl Matthew pracovat, zatímco jsem spala. Menší místnosti nalevo a napravo jsme proměnili v šatnu a koupelnu. Z klenutého stropu visely těžké elektrifikované železné lustry, které bránily tomu, aby pokoje za tmavých zimních večerů připomínaly jeskyni. Vysoká okna, některá stále se středověkými barevnými vitrážemi, dovnitř propouštěla letní slunce.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Svět čarodějnic: Syn času.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.