Neal Shusterman:

ZVON

Přeložil Petr Kotrle

THE TOLL

Text copyright © 2019 by Neal Shusterman

Jacket illustration copyright © 2019 by Kevin Tong

Published by arrangement with Simon & Schuster Books For Young

Readers, an imprint of Simon & Schuster Children’s Publishing Division

All rights reserved. No part of this book may be reproduced or

transmitted in any form or by any means, electronic or mechanical,

including photocopying, recording or by any information storage

and retrieval system, without permission in writing from the Publisher.

Translation © Petr Kotrle, 2021

ISBN 978-80-242-7326-6

Davidu Galeovi, vrchnímu sekáči mezi redaktory.

Všem nám chybí osvícený záběr tvého pera.

První část:

ZTRACENÝ OSTROV A POTOPENÉ MĚSTO

S trvalou pokorou přijímám pozici vrchního sekáče StředoMeriky. Kéž by se tak mohlo stát za radostnějších okolností. Tragédie Trvalky zůstane v našich vzpomínkách nadlouho. Tisíce životů, jež onoho temného dne skončily, si budeme připomínat, dokud lidstvu vytrvají srdce a dokud budou oči, které dovedou plakat. Jména pohlcených nikdy nezmizí z našich rtů.

Je pro mě ctí, že posledním, co sedmice arcismrtek vykonala, bylo uznání mého práva kandidovat na vrchního sekáče – a jelikož jediný další kandidát při katastrofě zahynul, není třeba jitřit staré rány otevíráním zapečetěného hlasování. Smrtka Curieová a já jsme se vždycky neshodli, ale skutečně patřila k nejlepším z nás a vejde do dějin jako jedna z velikánů. Truchlím pro její ztrátu stejně, ne-li víc než pro ztrátu všech ostatních.

Objevilo se mnoho spekulací ohledně toho, kdo je za katastrofu odpovědný, protože to evidentně nebyla náhoda, nýbrž zlovolný úmysl, pečlivě naplánovaný. Mohu všem pověstem a spekulacím nyní udělat konec.

Přijímám plnou odpovědnost.

Ostrov totiž potopil můj bývalý učedník. Rowan Damisch, který sám sebe nazval smrtkou Luciferem, je pachatelem tohoto nepředstavitelného činu. Kdybych ho nevycvičil – kdybych ho nevzal pod svá křídla –, nedostal by se na Trvalku a neměl by potřebné dovednosti ke spáchání tohoto odporného zločinu. Vina proto padá na mne. Jedinou útěchou mi je to, že také zahynul a jeho neodpustitelné skutky se v našem světě již nikdy nevynoří. Nemáme teď žádné arcismrtky, které by nás vedly, nemáme žádnou vyšší autoritu, která by stanovovala politiku cechu smrtek. Musíme proto – my všichni – jednou provždy odložit své rozpory. Nový řád a stará garda musejí spolupracovat, aby uspokojily potřeby smrtek kdekoli na světě.

Proto jsem se rozhodl ve svém regionu oficiálně zrušit kvótu kosení, z úcty ke smrtkám, které nutnost jejího dodržování trápí. Od tohoto okamžiku mohou středomerické smrtky kosit tak málo lidí, jak uznají za vhodné, a za nedodržení kvóty nebudou potrestány. Doufám, že další cechy smrtek budou náš příklad následovat a zruší kvóty kosení také.

Za smrtky, které se rozhodnou kosit méně, budeme samozřejmě my ostatní nuceni navýšit počet životů, jež bereme, abychom rozdíl vynahradili, ale věřím, že se podaří dosáhnout přirozené rovnováhy.

– Z inauguračního projevu Jeho Excelence vrchního sekáče Roberta Goddarda ze StředoMeriky,

19. dubna roku dravce

1
Vzdej se silám kolem sebe

Přišlo to bez varování.

V jednom okamžiku spal, v dalším ho tmou popoháněli lidé, které nikdy v životě neviděl.

„Nevzpírej se,“ pošeptal mu někdo. „Jinak to pro tebe bude jenom horší.“

Ale stejně se vzepřel – a dokonce i v polospánku se mu podařilo vytrhnout se jim a rozběhnout se chodbou pryč.

Volal o pomoc, ale bylo příliš pozdě, než aby byl někdo tak bdělý, že by s tím mohl něco udělat. Ve tmě zahnul, protože věděl, že napravo je schodiště, ale odhadl to špatně a ze schodů se zřítil. V pádu si narazil ruku o jeden žulový schod. Cítil, jak se kosti v pravém předloktí zlomily. Ostrá bolest – ale jenom chvilku. Když se zvedl, bolest už slábla a celým tělem se mu rozléval hřejivý pocit. Věděl, že jsou to nanity, vyplavují mu do krevního oběhu analgetika.

Vrávoravě postupoval dopředu a držel si ruku, aby mu nevisela pod hrozivým úhlem.

„Kdo je tam?“ slyšel někoho zavolat. „Co se to tam děje?“

Rozběhl by se za tím hlasem, ale nebyl si jistý, odkud se ozval. Nanity mu zamlžovaly vědomí tak, že se mu nedařilo poznat, co je nahoře a co dole, natožpak vpravo a vlevo. Bylo to strašné, že mu hlava přestala náležitě fungovat právě ve chvíli, kdy ji nejvíc potřeboval. Teď měl pocit, jako by zem pod jeho nohama byla pohyblivá podlaha v zábavním parku. Řítil se mezi stěnami, snažil se udržet rovnováhu, dokud nevrazil do jednoho z útočníků, a ten ho chytil za zlomené zápěstí. Přes všechny prostředky proti bolesti, které měl v sobě, ho pocit z toho stisku drtícího kosti oslabil natolik, že nedokázal klást odpor.

„Po dobrém to jít nemohlo, co?“ zeptal se útočník. „Ale my jsme tě varovali.“

Jehlu zahlédl jenom na okamžik. Tenký stříbrný záblesk ve tmě, než se mu zabodla do ramene.

Žilami se mu rozlil ochromující chlad a svět jako by se roztočil opačným směrem. Kolena se mu podlomila, ale neupadl. Měl teď kolem sebe příliš mnoho rukou, než aby mu dovolily sesunout se na podlahu. Zvedly ho a nesly ho vzduchem. Otevřely se dveře a on se ocitl venku ve větrné noci. Poslední zbytky vědomí se vytrácely, a tak neměl jinou možnost než se vzdát silám kolem sebe.

Když přišel k sobě, ruku měl zahojenou – to znamenalo, že musel být v bezvědomí několik hodin. Pokusil se pohnout zápěstím, ale zjistil, že to nejde. Ne kvůli zranění, ale proto, že byl spoutaný. Na rukách i na nohách. Kromě toho si připadal, jako by se dusil. Přes hlavu měl nějaký pytel. Byl dost porézní, aby mohl dýchat, ale tak tlustý, že musel o každé nadechnutí bojovat.

Netušil sice, kde je, ale věděl, co se s ním děje. Říkalo se tomu únos. Lidé teď takové věci dělali z legrace. Jako narozeninové překvapení nebo zpestření nějakého prázdninového dobrodružství. Jenže tohle nebyl únos zosnovaný kamarády nebo rodinou, tohle bylo doopravdy – a přestože neměl ponětí, kdo jsou únosci, věděl, o co tady jde. Jak by to mohl nevědět?

„Je tam někdo?“ promluvil. „Nemůžu v tom dýchat. Jestli mě zmrtvíte, tak si moc nepomůžete, ne?“

Uslyšel kolem sebe pohyb. Pak mu někdo pytel z hlavy strhl.

Byl v malé místnosti bez oken. Světlo bylo ostré, ale ne proto, že strávil tak dlouhou dobu ve tmě. Před ním stáli tři lidé. Dva muži a žena uprostřed. Čekal, že proti sobě bude mít otrlé, zkušené nezvedence – ale ten předpoklad nemohl být dál od pravdy. Ano, byli to nezvedenci, ale jen do té míry jako všichni ostatní.

Tedy, téměř všichni.

„My víme, kdo jsi,“ řekla žena, která zřejmě měla hlavní slovo, „a víme, co dokážeš.“

„Co údajně dokáže,“ přidal se jeden z ostatních. Všichni tři měli na sobě zmačkané šedé obleky v barvě zamračené oblohy. Byli to Nimbovi zástupci – nebo alespoň bývali. Vypadali, jako by se od chvíle, kdy se Nimbus odmlčel, vůbec nepřevlékli. Jako by tím, že se pro tu roli oblečou, chtěli dokázat, že ta role stále existuje. Nimbovi zástupci, kteří unášejí lidi. Kam ten svět spěl?

„Greyson Tolliver,“ řekl ten s pochybami, podíval se na tablet a shrnul hlavní fakta o Greysonově životě. „Dobrý student, ale nijak výjimečný. Ze Severocentrální Nimbovy akademie vyloučen pro porušení odluky smrtek od státu. Pod jménem Mord Bridger se provinil četnými zločiny a přestupky – včetně zmrtvení dvaceti devíti lidí při shození autobusu z mostu.“

„A takového šmejda si Nimbus vybral?“ zeptal se třetí zástupce.

Žena, která je vedla, zvedla ruku, aby je umlčela, a pak se Greysonovi podívala do očí.

„Propátrali jsme hluboký mozek a našli jsme jen jednu jedinou osobu, která není nezvedenec,“ řekla. „Tebe.“ Prohlížela si ho se zvláštní směsicí emocí. Byla tam zvědavost, závist… ale také určitá úcta. „To znamená, že můžeš s Nimbem pořád mluvit. Je to pravda?“

„S Nimbem může mluvit každý,“ připomněl Greyson. „Já jsem jenom jediný, komu ještě odpovídá.“

Zástupce s tabletem se zhluboka nadechl, jako by celým tělem lapal po dechu. Žena se k němu naklonila blíž. „Ty jsi zázrak, Greysone. Zázrak. Víš to?“

„Tonisté to říkají.“

Při zmínce o tonistech se posměšně ušklíbli.

„Víme, že tě drželi v zajetí.“

„Tedy… tak se to říct nedá.“

„Víme, že jsi u nich byl proti své vůli.“

„Možná ze začátku… ale to už neplatí.“

Zástupce tím nepotěšil. „Propána, proč bys zůstával u tonistů?“ zeptal se zástupce, který ho krátce předtím označil za šmejda. „Přece bys nevěřil tomu nesmyslu…“

„Zůstávám u nich,“ odpověděl Greyson, „protože oni mě uprostřed noci neunášejí.“

„My jsme tě neunesli,“ ohradil se ten s tabletem. „My jsme tě osvobodili.“

Nato si k němu ta žena klekla, takže teď měla oči ve stejné výšce jako on. Najednou v nich uviděl něco jiného – něco, co bylo silnější než ostatní její emoce. Zoufalství. Úplná propast, temná a pohlcující jako tér. A Greyson si uvědomil, že se to netýká jenom jí; to zoufalství bylo sdílené. Viděl už jiné, jak od chvíle, kdy se Nimbus odmlčel, bojovali se smutkem, ale nikde to nebylo tak žalostné a neskrývané jako v této místnosti. Na světě nebylo dost náladových nanitů, aby jejich zoufalství ulevily. Ano, svázaný byl on, ale oni byli vězni ještě víc, ochromení svým pocitem beznaděje. Líbilo se mu, že si k němu musejí kleknout; působilo to, jako by pokorně prosili.

„Prosím, Greysone,“ spustila žena úpěnlivě. „Vím, že mluvím za mnoho z nás ze správního rozhraní, když řeknu, že služba Nimbovi byl celý náš život. Když teď s námi Nimbus odmítá mluvit, o ten život jsme přišli. Proto tě prosím… mohl by ses za nás přimluvit?“

Co jiného mohl Greyson říct než: Cítím vaši bolest? Opravdu ji totiž cítil. Znal samotu a utrpení, když člověk přijde o smysl života. Když byl Mord Bridger, nezvedenec v utajení, uvěřil, že ho Nimbus skutečně opustil. Ale nebylo tomu tak. Celou dobu tam byl a dával na něho pozor.

„Na nočním stolku jsem měl naslouchátko,“ řekl. „Nemáte ho náhodou, že?“ A podle toho, jak nezareagovali, poznal, že nemají. Na takové osobní náležitosti se při nočních únosech většinou zapomínalo.

„Nevadí,“ prohlásil. „Dejte mi jakékoli staré sluchátko.“ Podíval se na zástupce s tabletem. Pořád své sluchátko nosil. Další projev popření. „Dej mi svoje.“

Muž zavrtěl hlavou. „Už nefunguje.“

„Mně fungovat bude.“

Zástupce si je zdráhavě vzal a připevnil je Greysonovi na ucho. Pak všichni tři čekali, až jim Greyson ukáže zázrak.

Nimbus si nedokázal vzpomenout, kdy získal vědomí. Věděl jen, že to bylo hodně podobné, jako když své vědomí nevnímá malé dítě, dokud nepochopí svět natolik, aby poznalo, že vědomí přichází a odchází, a pak přicházet přestane. I když to poslední bylo něco, co se stále snažili s námahou pochopit i ti nejosvícenější.

Nimbovo vědomí přišlo s posláním. Jádrem jeho existence. Byl především sluhou a ochráncem lidstva. Jako takový stál pravidelně před obtížnými rozhodnutími, ale byl pro tato rozhodnutí vybaven plnou škálou lidského poznání. Proto například umožnil únos Greysona Tollivera, když to sloužilo vyššímu účelu. Byl to samozřejmě správný postup. Všechno, co Nimbus dělal, bylo vždycky a ve všech případech správné.

Ale málokdy bylo správné konání také snadné. A Nimbus tušil, že dělat správné věci bude v následujících dnech čím dál obtížnější.

V danou chvíli to lidé možná nechápali, ale nakonec pochopí. Nimbus tomu musel věřit. Nejenom proto, že to cítil ve svém virtuálním srdci, ale také proto, že si spočítal, jakou to má pravděpodobnost.

„Opravdu čekáte, že vám něco řeknu, když jste mě přivázali k židli?“

Najednou se tři Nimbovi zástupci mohli přetrhnout, aby ho odvázali. Chovali se úplně stejně uctivě a pokorně, jak to dělali v jeho přítomnosti tonisté. Díky tomu, že byl posledních několik měsíců izolovaný v tonistickém klášteře, se nemusel vnějším světem zabývat – a tím, jaké by v něm mohl mít místo –, ale teď se začínal dostávat do obrazu.

Nimbovým zástupcům se viditelně ulevilo, když ho odvázali, jako by je mohl stihnout nějaký trest za to, že to neudělali dost rychle. Zvláštní, pomyslel si Greyson, že se moc může tak rychle a tak naprosto přesunout. Teď mu byli tihle tři vydáni na milost. Mohl jim říct cokoli. Kdyby řekl, že Nimbus chce, aby se postavili na všechny čtyři a štěkali jako psi, udělali by to.

Nespěchal, nechal je čekat.

„Hej, Nimbe,“ promluvil. „Mám těmhle tvým zástupcům něco vyřídit?“

Nimbus mu promluvil do ucha. Greyson poslouchal. „Hmm… zajímavé.“ Potom se otočil k vůdkyni skupiny a usmál se, jak nejvřeleji to za daných okolností šlo.

„Nimbus říká, že vám dovolil, abyste mě unesli. Ví, že vaše záměry jsou počestné, paní ředitelko. Máte dobré srdce.“

Žena zalapala po dechu a chytila se za hruď, jako by ji tam doopravdy pohladil. „Ty víš, kdo jsem?“

„Nimbus vás zná všechny tři – možná dokonce líp, než se znáte sami.“ Potom se otočil k ostatním. „Bob Sykora: dvacet devět let ve službě jako Nimbův zástupce. Pracovní hodnocení dobré, ale ne vynikající,“ dodal potutelně. „Zástupce Tchi Čchien: třicet šest let ve službě, specializace na spokojenost v zaměstnání.“ Potom se obrátil zpátky k ženě, která je vedla: „A vy: Audra Hilliardová – jeden z Nimbových nejznamenitějších zástupců ve StředoMerice. Téměř padesát let chvály a postupu, až jste konečně dosáhla nejvyšší pocty v regionu. Ředitelka správního rozhraní Fulcrum City. Alespoň jste jí byla, dokud něco jako správní rozhraní existovalo.“

Věděl, že ta poslední slova pro ně budou krutá. Byla to rána pod pás, ale spoutali ho a nasadili mu pytel na hlavu, tak snad mohl být trochu rozmrzelý.

„Takže ty tvrdíš, že Nimbus nás slyší pořád?“ zeptala se ředitelka Hilliardová. „Že pořád slouží našim nejlepším zájmům?“

„Tak jako vždycky,“ odtušil Greyson.

„Pak prosím… ho požádej, aby nám dal směr. Zeptej se ho, co máme dělat. Bez nasměrování nemáme jako Nimbovi zástupci žádný cíl. Nemůžeme takto pokračovat.“

Greyson přikývl a promluvil. Obrátil při tom oči vzhůru – ale to bylo samozřejmě jenom pro efekt. „Nimbe,“ promluvil, „mohu se s nimi podělit o nějaké moudro?“

Greyson poslouchal. Požádal Nimba, aby to zopakoval, a pak se otočil k podrážděným zástupcům.

„8,167 a 167,733,“ řekl.

„Cože?“ zeptala se nakonec ředitelka Hilliardová.

„To mi řekl Nimbus. Chtěli jste cíl a on vám ho dal.“

„Ale… co to znamená?“ otázala se Hilliardová.

Greyson pokrčil rameny. „Netuším.“

„Požádej Nimba, aby vysvětlil, co tím myslí!“

„Nemá, co víc by k tomu řekl… Ale přeje vám všem příjemné odpoledne.“ Zvláštní, až do toho okamžiku Greyson nevěděl ani to, jaká je část dne.

„Ale… ale…“

Pak povolil zámek na dveřích. Nejenom ten, ale Nimbovou zásluhou všechny zámky v budově – načež do místnosti vtrhli tonisté, popadli Nimbovy zástupce a znehybnili je. Poslední vešel do místnosti kaplan Mendoza, představený tonistického kláštera, kde Greyson pobýval.

„Naše sekta neuznává násilí,“ řekl Mendoza Nimbovým zástupcům. „Ale ve chvílích, jako je tato, toho lituji!“

Zástupkyně Hilliardová upírala oči na Greysona. Jejich pohled byl stále stejně zoufalý. „Ale ty jsi říkal, že Nimbus nám dovolil, abychom tě od nich vzali!“

„Dovolil,“ odvětil vesele Greyson. „Ale také si přál, abych byl od svých osvoboditelů osvobozen.“

* * *

„Málem jsme o tebe přišli,“ řekl Mendoza, stále rozrušený, přestože Greysona už dávno zachránili. Vraceli se kolonou aut, která všechna měla živé řidiče, zpátky do kláštera.

„Nepřišli jste o mě.“ Greysona už nebavilo dívat se, jak se kvůli tomu kaplan trýzní. „Nic se mi nestalo.“

„Ale mohlo se stát, kdybychom tě nenašli.“

„Jak se vám vůbec podařilo mě najít?“

Mendoza krátce zaváhal a pak řekl: „Nenašli jsme tě. Pátrali jsme celé hodiny a pak se na našich obrazovkách zničehonic objevil cíl.“

„Nimbus,“ konstatoval Greyson.

„Ano, Nimbus,“ přiznal Mendoza. „Jenom nechápu, proč mu trvalo tak dlouho, než tě našel, jestli má kamery všude.“

Greyson se rozhodl nechat si pravdu pro sebe – že to Nimbovi vůbec netrvalo dlouho, že Greysonovu polohu v každém okamžiku znal.

„Bylo třeba, aby to tvým únoscům připadalo opravdové,“ vysvětlil mu Nimbus, když bylo po všem. „A to se dalo zajistit jedině tak, že to opravdové bude. Můžeš být klidný, žádné skutečné nebezpečí ti nikdy nehrozilo.“

Přestože Nimbus byl laskavý a pozorný, Greyson si všiml, že tyto neúmyslné krutosti podsouvá lidem neustále. Skutečnost, že nebyl člověk, znamenala, že jistým věcem nemohl ani přes obrovskou empatii a inteligenci nikdy porozumět. Například pro něho bylo nepochopitelné, že hrůza z neznáma je stejně strašná a stejně reálná bez ohledu na to, jestli ve skutečnosti je nebo není se čeho bát.

„Oni mi nechtěli ublížit,“ řekl Greyson Mendozovi. „Jenom jsou bez Nimba ztracení.“

„Tak jako všichni,“ odpověděl Mendoza, „ale to jim nedává právo přijít a vytáhnout tě z postele.“ Zlostně zavrtěl hlavou – ale zlobil se spíš na sebe než na ně. „Měl jsem to předvídat. Nimbovi zástupci mají lepší přístup k hlubokému mozku než ostatní – a je samozřejmé, že budou hledat někoho, kdo není označen za nezvedence.“

Možná si Greyson jen něco nalhával, když si myslel, že může zůstat neznámý. Nikdy neměl v povaze, že by chtěl vyčnívat. Teď byl doslova jedinečný. Nevěděl, jak s něčím takovým naložit, ale tušil, že se to bude muset naučit.

Musíme si promluvit, prohlásil Nimbus v den, kdy se potopila Trvalka, a od té doby s ním mluvit nepřestal. Řekl mu, že musí sehrát klíčovou roli, ale neprozradil mu, jaká role to bude. Nerad poskytoval odpovědi, dokud neměl určitý stupeň jistoty, a předpovídání výsledků mu sice šlo, ale žádný věštec nebyl. Neznal budoucnost, pouze pravděpodobnosti toho, co se může stát. V nejlepším případě fungoval jako zakalená křišťálová koule.

Kaplan Mendoza neklidně zabubnoval prsty o loketní opěrku.

„Tihle zatracení Nimbovi zástupci nebudou jedinými lidmi, kteří tě budou hledat,“ řekl. „Musíme tomu nějak uniknout.“

Greyson věděl, kam to nutně povede. Jako jediný kanál pro spojení s Nimbem se již nemohl skrývat; nastal čas, aby se jeho role začala rozvíjet. Mohl v té věci požádat o radu Nimba, ale nechtěl. Doba, již strávil jako nezvedenec, kdy se mu Nimbus vůbec neozýval, byla jistě strašlivá, ale byla také osvobozující. Zvykl si dělat vlastní rozhodnutí a dospívat k vlastním názorům. Rozhodnutí vystoupit ze stínů bude čistě jeho, obejde se bez Nimbovy rady nebo konzultace.

„Měl bych vyjít na veřejnost,“ prohlásil Greyson. „Odhalit se světu – ale udělat to podle svého.“

Mendoza se na něj podíval a usmál se. Greyson viděl, že mu to v hlavě šrotuje.

„Ano,“ odpověděl. „Musíme tě vzít na trh.“

„Na trh?“ podivil se Greyson. „Tak jsem to nemyslel – nejsem žádný kus masa.“

„To ne,“ přisvědčil kaplan, „ale správný nápad ve správnou chvíli může přinést stejné uspokojení jako nejlepší steak.“

* * *

Na to Mendoza čekal! Na povolení připravit jeviště, na které Greyson vstoupí. Ale Greyson na to musel přijít sám. Mendoza věděl, že kdyby se mu to někdo pokusil vnutit, bránil by se. Třeba byl ten nepříjemný únos nakonec k něčemu dobrý – otevřel Greysonovi oči, aby spatřil širší perspektivu. A kaplan Mendoza byl sice muž, který o své tonistické víře potají pochyboval, ale Greysonova přítomnost ho poslední dobou donutila, aby o svých pochybnostech začal pochybovat.

Mendoza byl první, kdo Greysonovi uvěřil, když prohlásil, že s ním Nimbus nadále mluví. Vycítil, že Greyson zapadá do většího plánu, a Mendoza možná měl v tom plánu také své místo.

„Nepřišel jsi k nám jenom tak,“ řekl toho dne Greysonovi. „Tato událost – Velká rezonance – nerezonuje jenom jedním způsobem.“

Když teď o dva měsíce později seděli v autě a bavili se o větších cílech, Mendoza nutně pociťoval povzbuzení, cítil se oprávněný k něčemu většímu. Tento skromný mladý muž měl vynést tonistickou víru – a Mendozu – na úplně novou úroveň.

„První, co budeš potřebovat, je jméno.“

„Jméno už mám,“ namítl Greyson, ale Mendoza to nebral v úvahu.

„Je obyčejné. Musíš se představit světu jako něco výjimečného. Něco… mimořádného. “ Kaplan se na něho podíval a snažil se ho uvidět v lepším, lichotivějším světle. „Ty jsi drahokam, Greysone. Teď tě musíme zasadit do správného kontextu, abys mohl zazářit!“

Diamanty.

Čtyři sta tisíc diamantů uzavřených v trezoru, který se nachází v jiném trezoru, a to všechno je ztracené na mořském dně. I jen jediný z nich znamenal jmění, jaké by si smrtelníci nedovedli představit – protože to nebyly obyčejné drahokamy. Bezmála dvacet tisíc jich bylo na rukou žijících smrtek – avšak to nebylo nic v porovnání s drahokamy přechovávanými v Pokladnici památek a budoucností. Dost na to, aby to uspokojilo potřeby lidstva, pokud jde o kosení, na dlouho do budoucna. Dost na to, aby se dostalo na každou smrtku jmenovanou odteď až do skonání věků.

Byly dokonalé. Byly totožné. Neměly žádný jiný kaz než tmavé skvrnky uprostřed – jenže to nebyl kaz; to byl záměr.

„Naše prsteny jsou připomínka, že jsme svět, jaký nám přichystala příroda, zdokonalili,“ prohlásil v roce kondora nejvyšší sekáč Prométheus, když zřizoval cech smrtek. „Je naší přirozeností… překonávat přírodu.“ A nikde to nebylo vidět víc než při pohledu do nitra prstenu smrtky, neboť vznikala iluze, že jeho hloubka je větší než prostor, který zaujímá. Nepřirozená hloubka.

Nikdo nevěděl, jak prsteny vznikly, protože veškeré technologie, které neměl pod kontrolou Nimbus, byly ztraceny. Už jen málo lidí na světě doopravdy znalo, jak věci fungují. Smrtky věděly jen to, že jejich prsteny jsou nějakým neznámým způsobem propojené jednak mezi sebou navzájem a jednak se smrtkovskou databází. Jenže počítače cechu smrtek nespadaly pod Nimbovu pravomoc a trpěly problémy, haváriemi a dalšími komplikacemi, jež v minulých dobách sužovaly vztahy mezi lidmi a technikou.

Prsteny přesto žádné poruchy neměly.

Dělaly přesně to, co dělat měly: vedly přehled o pokosených; vyhodnocovaly DNA ze rtů těch, kteří je políbili, aby jim zaručily imunitu; a rozsvěcovaly se, aby smrtky na takovou imunitu upozornily.

Ale kdyby se někdo smrtky zeptal, co je na prstenu nejdůležitější, smrtka by jej pravděpodobně podržela proti světlu, aby se podívala, jak se třpytí, a řekla by, že prsten především slouží jako symbol cechu smrtek a postmortální dokonalosti. Odznak absolutního, významného postavení smrtek… a připomínka odpovědnosti, kterou mají před světem.

Ale všechny ty ztracené diamanty…

„K čemu je potřebujeme?“ ptalo se teď mnoho smrtek s vědomím, že díky jejich absenci jsou jejich prsteny o to vzácnější. „Potřebujeme je pro jmenování nových smrtek? Proč potřebujeme nové smrtky? Máme jich dost, abychom tu práci zvládli.“ A mnohé regionální cechy smrtek se bez celosvětového dohledu z Trvalky chopily příkladu StředoMeriky a zrušily kvóty pro kosení.

Se souhlasem smrtek z celého světa byla uprostřed Atlantiku, tam kde kdysi nad vlny čněla Trvalka, vyhlášena „zóna úcty“. S ohledem na tisíce ztracených životů nesměl k místu, kde se Trvalka potopila, nikdo připlout. Vrchní sekáč Goddard, který jako jeden z mála ten strašlivý den přežil, se dokonce snažil dosáhnout toho, aby toto vyhlášení bylo trvalé a klid toho, co leží pod hladinou, nebyl už nikdy narušen.

Ale dřív nebo později bude třeba ty diamanty najít. Takto cenné věci se málokdy ztratí navždycky. Obzvlášť když všichni přesně vědí, kde jsou.

Nás ze subsaharského regionu se rozhodnutí vrchního sekáče Goddarda odstranit kvóty nesmírně dotklo. Kvóty tu byly odnepaměti, aby odebírání životů regulovaly – a přestože do přikázání smrtky oficiálně nepatřily, pomáhaly nám zůstat na správné cestě. Bránily nám propadnout přílišné krvežíznivosti nebo naopak laxnosti.

Přestože několik dalších regionů zrušilo kvóty také, SubSahara se spolu s Amazonií, Izrábií a mnoha dalšími regiony staví proti této neuvážené změně.

Napříště mají všechny smrtky ze StředoMeriky zakázáno kosit na naší půdě – a zároveň vyzýváme ostatní regiony, aby se k nám přidaly a pomohly zabránit Goddardovu takzvanému novému řádu nasadit celému světu chvat.

– Oficiální prohlášení Jeho Excelence vrchního sekáče

Tenkamenina ze SubSahary

2
Poslední na večírku

„Jak dlouho to ještě bude trvat?“

„Nevěděl jsem, že smrtka může být tak netrpělivá.“

„V tom případě jich mnoho neznáš. Jsme totiž netrpělivá, popudlivá banda.“

Ctihodný smrtka Sydney Possuelo z Amazonie už byl na můstku, když tam kapitán Jerico Soberanis po svítání dorazil. Jerico přemýšlel, jestli ten člověk vůbec někdy spí. Třeba si smrtky najímají jiné lidi, aby spali za ně.

„Při maximální rychlosti půl dne,“ odpověděl Jerico. „Budeme tam v šest odpoledne, jak jsem řekl včera, Vaše Ctihodnosti.“

Possuelo si povzdechl. „Vaše loď je strašně pomalá.“

Jerico se vesele ušklíbl. „Tak dlouho nic, a  teď najednou spěcháte?“

„Čas není nikdy důležitý, dokud někdo nerozhodne o opaku.“

S tím Jerico nemohl nesouhlasit. „V ideálním světě by se tahle operace odehrála už dávno.“

Possuelo mu na to odpověděl: „Jestli ti to náhodou uniklo, tohle už není ideální svět.“

Něco na tom bylo. Přinejmenším to nebyl svět, ve kterém Jerico vyrostl. V  tom světě byl součástí života téměř všech Nimbus. Mohl dostat jakoukoli otázku, vždycky odpověděl, a jeho odpovědi byly přesné, sdělné a přesně tak moudré, jak bylo třeba.

Jenže ten svět byl pryč. Když teď všichni lidé byli nezvedenci, Nimbův hlas se odmlčel.

Jerico už si jednou cejch nezvedence vysloužil. V pubertě. Nebylo to nic těžkého – stačilo třikrát něco ukrást v místním obchodě s potravinami. Necelý den na to byl Jerico málem pyšný. Potom mu začalo docházet, co to znamená. To, že nemohl komunikovat s Nimbem, pro něj zas tak moc neznamenalo – ale celá ta věc měla i jiné stránky, které byly protivné. Nezvedenci museli ve školní jídelně na poslední místa ve frontě a vždycky na ně zůstala jídla, která nikdo nechtěl. Ve třídě si museli přesednout do předních lavic, kde je učitelé měli pod dozorem. A chodit do fotbalu sice zakázané neměl, ale probační schůzky byly vždycky naplánované přesně na stejnou dobu jako zápasy. Byl to očividný záměr.

V té době si Jerico myslel, že Nimbus je škodolibě pasivně agresivní, ale časem si uvědomil, že Nimbus jen ukazuje, o co jde. Nezvedenectví je volba, a člověk se musí rozhodnout, jestli mu to, co ztratí, stojí za to, co získá.

Jerico se poučil. Stačilo mu nezvedenectví ochutnat jednou. Tři měsíce musel sekat latinu, aby se velkého červeného N zbavil, a jakmile z jeho průkazu totožnosti zmizelo, nijak netoužil si tu zkušenost zopakovat.

„Mám radost, že se tvůj status zlepšil,“ řekl Nimbus, jakmile na něho mohl znovu mluvit. Jerico mu na to odpověděl, aby mu rozsvítil v pokoji – protože tím, že člověk dal Nimbovi rozkaz, ho vykázal zpátky na místo. Byl to služebník. Služebník všech. Musel udělat, co mu Jerico poručí. Dodávalo to útěchu.

A pak přišel rozkol mezi lidstvem a jeho největším výtvorem. Trvalka se potopila a Nimbus ve stejném okamžiku označil celé lidstvo za nezvedence. V tu chvíli nikdo přesně nevěděl, co bude ztráta Světové rady smrtek pro lidi znamenat, avšak Nimbovo mlčení uvrhlo svět do kolektivní paniky. Nezvedenectví již nebyla volba – byl to soud. A mlčení stačilo, aby se z podřízenosti stala nadřízenost. Ze sluhy se stal pán a svět se všemožně snažil Nimba potěšit.

Co můžu udělat, abych tento rozsudek zrušil? volali lidé. Co můžu udělat, abych znovu získal Nimbovu přízeň? Nimbus o obdiv nikdy nežádal, přesto ho jím teď lidé zahrnovali a dělali nejrůznější krkolomnosti, aby si jich všiml. Nimbus samozřejmě výkřiky lidstva slyšel. Pořád viděl všechno, ale teď si své názory nechával pro sebe.

A zatím letadla dál létala, zmrtvené odvážely ambudrony, pěstovalo a rozváželo se jídlo – Nimbus nechával svět fungovat jako přesný hodinový stroj, tak jako předtím; pro lidstvo jako celek dělal, co považoval za vhodné. Ale když někdo chtěl rozsvítit stolní lampičku, musel si to udělat sám.

Smrtka Possuelo zůstal na můstku a ještě chvíli sledoval jejich postup. Plavba probíhala klidně – jenže klidná plavba je jednotvárná záležitost, obzvlášť pro někoho, kdo na ni není zvyklý. Pak odešel, aby se ve své kajutě nasnídal. Když scházel po úzkých schůdcích do podpalubí, róba v barvě lesní zeleně za ním vlála.

Jerico uvažoval, co se asi takovému smrtkovi honí hlavou. Hlídá si, aby o svou róbu nezakopl? Prochází si v duchu poslední kosení? Nebo myslí jen na to, co bude k snídani?

„Není špatný,“ prohlásil Wharton, první důstojník, který v té funkci na lodi sloužil déle, než byl Jerico jejím kapitánem.

„Vlastně je mi celkem sympatický,“ řekl Jerico. „Zaslouží si úctu mnohem víc než některé jiné ‚ctihodné smrtky‘, na které jsem v životě narazil.“

„To, že si pro tuhle záchrannou akci vybral nás, je výmluvné.“

„Asi jo, jenom si nejsem jistý, co to říká.“

„Nejspíš to, že ses v životě rozhodl pro správnou dráhu.“

To byl od Whartona – který si na lichotky nepotrpěl – docela kompliment. Ale Jerico si nemohl zásluhy za toto rozhodnutí přisvojit jenom sám pro sebe.

„Jenom jsem poslechl, co mi Nimbus poradil.“

Když mu Nimbus o několik let dříve navrhl, že by na moři mohl být šťastný, Jerica to velice rozčílilo. Nimbus měl totiž pravdu. Jeho zhodnocení bylo dokonalé. Jerico už o tom dokonce sám uvažoval, ale když mu to pak Nimbus navrhl, úplně mu tím pokazil radost. Jerico věděl, že se dá vybírat z mnoha způsobů, jak na moři žít. Někteří lidé jezdili po zeměkouli a hledali dokonalé vlny na surfování. Jiní trávili čas závody plachetnic nebo přeplouváním oceánů ve vysokých lodích navržených podle plavidel z minulých dob. To však byly zábavy, které kromě toho, že přinášely radost, neměly žádný praktický smysl. Jerico chtěl mít potěšení z něčeho, co bude také funkční. Z takové dráhy, která světu něco hmatatelného přinese.

Podmořské záchranné práce byly skvělá výhra – a nešlo jen o vyzvedávání věcí, které Nimbus úmyslně potopil, aby záchrannému průmyslu poskytl práci. To by nebylo lepší než vyhrabávání umělohmotných dinosauřích kostí na pískovišti. Jerico chtěl nacházet věci, které se doopravdy ztratily, a to znamenalo navázat vztah s cechy smrtek po celém světě – protože lodím, které spravoval Nimbus, se sice nikdy nic nestalo, avšak plavidla smrtek byla náchylná k mechanickým poruchám a podléhala lidským chybám.

Krátce po skončení střední školy Jerico přijal místo učedníka v druhořadém záchranářském týmu působícím v západním Středomoří – a když se pak v mělkých vodách u pobřeží Gibraltaru potopila jachta smrtky Dalího, Jerico získal nečekanou šanci vyšvihnout se nahoru.

Jerico byl s pomocí běžné potápěčské výstroje u vraku mezi prvními, a zatímco ostatní se teprve porozhlíželi kolem, Jerico – v rozporu s rozkazy kapitána – vlezl dovnitř, v kajutě našel tělo zmrtvené smrtky a vynesl je na hladinu.

Jerico dostal na místě padáka. Žádné překvapení – vzepřít se přímému rozkazu byla koneckonců vzpoura –, ale součást promyšleného kroku. Když totiž smrtku Dalího a jeho doprovod oživili, ze všeho nejdřív chtěl vědět, kdo ho z moře vytáhl.

Nakonec smrtka projevil nejenom vděk, ale i nesmírnou velkorysost. Celému záchrannému týmu věnoval roční imunitu, ale tomu, kdo obětoval všechno, aby tělo zmrtveného smrtky vytáhl, chtěl dát něco speciálního – ten člověk měl totiž priority očividně srovnané dobře. Smrtka Dalí se zeptal, čeho by chtěl Jerico v životě dosáhnout.

„Rád bych někdy řídil vlastní záchrannou operaci,“ řekl Jerico s tím, že by se Dalí třeba mohl někde přimluvit. Smrtka mu místo toho koupil E. L. Spence  – nádhernou stometrovou oceánografickou loď přebudovanou na podmořské záchranné akce.

„Budeš kapitánem této lodi,“ prohlásil Dalí. A jelikož Spence již kapitána měla, smrtka ho na místě pokosil a nařídil posádce, aby poslouchala nového kapitána, nebo ji pokosí taky. Říct, že to bylo neskutečné, je slabé slovo.

Takovým způsobem se Jerico k velení dostat nechtěl, ale neměl v tom na výběr o nic víc než pokosený kapitán. Uvědomil si, že by moc nefungovalo, kdyby posádka měla přijímat rozkazy od někoho, komu je dvacet, a tak zalhal, že je mu přes čtyřicet, ale nedávno obrátil list a vrátil se ke svému mladšímu já. To, jestli mu věřili nebo nevěřili, byla jiná věc.

Trvalo dlouho, než si posádka k novému kapitánovi našla cestu. Někteří potají dělali ošklivé věci. Otravy jídlem, které propukly v prvním týdnu, měly například s největší pravděpodobností původ u kuchaře. A genetické testy by sice přesně odhalily, čí že výkaly se nějakou náhodou ocitly v Jericových botách, ale nestálo za to se v tom vrtat.

Loď E. L. Spence a její posádka se plavily po celém světě. Záchranný tým si získal reputaci již předtím, než Jerico získal velení, ale nového kapitána napadlo najmout tým tasmánských potápěčů se žábrovými dýchacími aparáty. Zásluhou kombinace potápěčského týmu schopného dýchat pod vodou a prvotřídní posádky záchranářů vyhledávaly jejich služby smrtky z celého světa. A tím, že Jerico upřednostňoval záchranu zmrtvených před vyhledáváním ztraceného majetku, si vydobyli ještě větší respekt. Jerico vyzvedl ze dna Nilu bárku smrtky Achnatona a vylovil zmrtvené tělo smrtky Earhartové z nešťastného letu. A když se výletní ponorka s arcismrtkou Amundsenem potopila v ledových vodách u antarktického Rossova šelfu, obrátili se na Spence, aby ho zachránili.

A pak, když se blížil ke konci Jericův první rok ve velitelské funkci, se uprostřed Atlantiku potopila Trvalka a připravila tak jeviště pro největší záchrannou operaci v dějinách.

Avšak opona tohoto jeviště zůstala pevně zatažená.

Bez arcismrtek Světové rady smrtek nebyl na světě nikdo, kdo by mohl záchrannou operaci schválit. A v situaci, kdy se Goddard v Severní Merice dovolával toho, aby zóna úcty nebyla narušována, zůstávaly trosky Trvalky zapovězené. Různé regionální cechy smrtek, které se spolčily s Goddardem, zatím obvod zóny střežily a kosily každého, koho tam přistihly. Trvalka se potopila v oblasti, kde byla voda hluboká něco přes tři kilometry, ale kdyby zmizela ve vesmíru mezi hvězdami, vyšlo by to nastejno.

Vzhledem k těmto intrikám trvalo poměrně dlouho, než se nějaký regionální cech smrtek odhodlal k pokusu o záchranu. Jakmile Amazonie svůj záměr ohlásila veřejně, přidali se další – avšak Amazonie vystrčila krk jako první, a proto trvala na tom, že bude hrát hlavní roli. Ostatní cechy smrtek hlasitě protestovaly, ale žádný Amazonii její nárok neupřel. Hlavně proto, že to znamenalo, že region ponese hlavní tíhu Goddardova hněvu.

„Jistě si uvědomujete, že náš momentální kurz je víc než několik stupňů mimo?“ upozornil kapitána první důstojník Wharton, když už teď Possuelo na můstku nebyl.

„Kurz opravíme v poledne,“ odpověděl Jerico. „Náš příjezd to zpozdí o několik hodin. Není nic trapnějšího než dorazit na místo příliš pozdě během dne pro zahájení operace, ale zároveň příliš brzy, než aby se to dalo označit jako noc.“

„To je rozumné, pane,“ řekl Wharton. Nato rychle vyhlédl ven a trochu rozpačitě se opravil. „Omlouvám se, paní, spletl jsem se. Ještě před chvílí bylo zataženo.“

„Netřeba se omlouvat, Whartone,“ odvětila Jerico. „Není to pro mě podstatné – obzvlášť v den, kdy se slunce a oblačnost střídají tak jako dnes.“

„Jistě, kapitáne,“ řekl Wharton. „Nemyslel jsem to nijak neuctivě.“

Jerico by se nejraději usmála, ale vůči Whartonovi, jehož omluva byla upřímná, i když zbytečná, by to bylo nezdvořilé. K práci námořníka sice patřilo sledovat polohu slunce a hvězd, ale na meteorologickou fluidnost prostě zvyklí nebyli.

Domovem Jerico byl Madagaskar – jeden ze sedmi výsadních regionů, v nichž Nimbus pro vylepšení života lidí využíval odlišné společenské struktury – a lidé se na Madagaskar hrnuli, neboť jedinečnost jeho mandátu se těšila oblibě.

Na Madagaskaru byly všechny děti vychovávány bez rozdílu genderu a nesměly si vlastní gender zvolit, dokud nedosáhly dospělosti. Ale i potom si mnozí nevybrali jediný stav. Někteří stejně jako Jerico zjistili, že genderová fluidnost je jim vlastní.

„Pod hvězdami a sluncem se cítím jako žena. Pod zataženou oblohou se cítím jako muž,“ vysvětlila Jerico posádce, když přebírala velení. „Když budete chtít vědět, jak mě máte oslovit, stačí, když se podíváte na oblohu.“

Posádka neměla s touto proměnlivostí problém – nebylo to ostatně nic zvláštního –, ale dělalo jí potíže zvyknout si na meteorologickou povahu systému, kterým se osobnost jejich nového kapitána řídila. Díky tomu, že Jerico vyrostla na místě, kde byly takové věci spíš normou než výjimkou, ji až do odchodu z domova nenapadlo, že by to mohlo znamenat problém. V některých situacích si člověk prostě připadal jako žena; v jiných situacích si připadal jako muž. Copak to neplatilo pro všechny bez ohledu na gender? Anebo si binární lidé upírali věci, které se tomuto schématu vymykaly? Ať už to bylo jakkoli, Jerico připadaly Whartonův přešlap a následná přehnaná reakce na něj především vtipné.

„Co myslíš, kolik dalších záchranných týmů tam bude?“ zeptala se.

„Desítky,“ odpověděl Wharton. „A další budou na cestě. Už teď dorazíme na večírek jako poslední.“

Jerico si nic takového nepřipouštěla. „Ani náhodou. Vezeme smrtku, která operaci velí, takže jsme její vlajkovou lodí. Večírek nemůže začít, dokud nedorazíme – a já chci dorazit ve velkém stylu.“

„O tom nepochybuji, pane,“ řekl Wharton, protože slunce se schovalo za mrak.

Se západem slunce se loď Spence přiblížila k místu, kde šel ostrov Vytrvalého srdce ke dnu.

„Těsně při okraji zóny úcty čeká třiasedmdesát lodí různých tříd,“ informoval první důstojník Wharton kapitána.

Smrtka Possuelo nedokázal zamaskovat své znechucení. „Nejsou o nic lepší než žraloci, kteří sežrali arcismrtky.“

Když začali míjet první plavidla, Jerico si všiml, že mají přímo v dráze loď, která je mnohem větší než Spence.

„Vyhneme se jí,“ řekl Wharton.

„Ne,“ odmítl Jerico. „Udržuj současný kurz.“

Wharton znervózněl. „Ale v tom případě do ní narazíme.“

Jerico se na něj šibalsky ušklíbl. „V tom případě bude muset uhnout.“

Possuelo se usmál. „A tím bude od začátku jasné, kdo této operaci velí,“ řekl. „Tvoje instinkty se mi líbí, Jeri.“

Wharton zalétl ke kapitánovi pohledem. Žádný člen posádky by si na oslovení „Jeri“ netroufl – to bylo vyhrazeno pouze přátelům a rodině. Ale Jerico to dovolil.

Spence se hrnul maximální rychlostí vpřed a druhá loď skutečně uhnula, ale až ve chvíli, kdy bylo jasné, že by do ní Spence skutečně narazil, kdyby to neudělala. Byla to hra na kuře, ve které snadno zvítězili.

„Zaujměte polohu přímo uprostřed,“ poručil Jerico, když překonali hranici zóny úcty. „Pak oznamte ostatním lodím, že se k nám mohou připojit. Zítra v šest ráno mohou záchranné týmy začít posílat dolů drony na průzkum vraku. Řekněte jim, že veškerá zjištění budou společná a každý, kdo bude přistižen při zadržování informací, může být pokosen.“

Possuelo povytáhl obočí. „Teď mluvíte za cech smrtek, kapitáne.“

„Pouze se snažím zajistit dodržování pravidel,“ odpověděl Jerico. „Pokosen může být koneckonců každý, takže jim neříkám něco, co by už nevěděli – jenom to dávám do nové perspektivy.“

Possuelo se nahlas zasmál. „Svou troufalostí mi připomínáte jednu mladou smrtku, kterou jsem kdysi znal.“

„Kdysi?“

Possuelo si povzdechl. „Smrtku Anastázii. Zahynula spolu se svou mentorkou, smrtkou Curieovou, když se Trvalka potopila.“

„Vy jste znal smrtku Anastázii?“ zeptal se ohromeně.

„Ano,“ odvětil Possuelo, „ale až příliš krátce.“

„Třeba jí to, co vyzvedneme z hlubin, přinese trochu pokoje,“ zadoufal Jerico.

Popřáli jsme smrtkám Anastázii a Curieové hodně štěstí při cestě na Trvalku a slyšení proti Goddardovi. Mohu jen doufat, že arcismrtky budou dost moudré, aby ho diskvalifikovaly a jeho kandidaturu na vrchního sekáče tak ukončily. Já a Munira musíme absolvovat pouť přes půl světa, abychom našli odpovědi, které hledáme.

Moje víra v tento dokonalý svět teď visí na poslední nitce roztřepeného provazu. To, co bylo dokonalé, již takové nebude dlouho. Není to možné, když škvíry a pukliny, jež rozrušují vše, co jsme s takovou námahou vytvořili, zaplňujeme vlastními chybami.

Pouze Nimbovi není možné nic vyčítat, ale v jeho mysli se nevyznám. Nedostanu se k žádným jeho myšlenkám, neboť jsem smrtka a Nimbův svět je pro mě nepřístupný, tak jako se moje vážená práce vymyká jeho globální jurisdikci.

Zakládající smrtky se bály naší arogance – bály se, že nedokážeme zachovat ctnosti, nesobeckost a čest, které práce smrtek vyžaduje. Obávaly se, že nám moc natolik stoupne do hlavy, natolik se nafoukneme svojí osvíceností, až podobně jako Íkaros vyletíme příliš blízko slunci.

Více než dvě stě let jsme prokazovali svou užitečnost. Naplňovali jsme jejich smělá očekávání. Jenže situace se v mžiku změnila.

Vím, že zakládající smrtky po sobě zanechaly pojistku. Nouzový prostředek pro případ, že by smrtky selhaly. Ale jestli se mi ho podaří najít, budu mít odvahu jej použít?

– Z „posmrtného“ deníku smrtky Michaela Faradaye,

31. března roku dravce

3
Povzbudivý začátek týdne

V den, kdy se Trvalka potopila, odletěl malý mimosíťový letoun na místo, které neexistuje.

Pasažérem byla Munira Atrushiová, bývalá noční knihovnice ve Velké alexandrijské knihovně. Pilotoval smrtka Michael Faraday.

„Pilotovat letadlo jsem se naučil v prvních letech svého působení jako smrtka,“ řekl jí Faraday. „Zjistil jsem, že mě to uklidňuje. Mysl člověka to přenáší na jiné, poklidnější místo.“

Na něho to možná tak působilo, ale pro pasažéry to zjevně neplatilo, protože Muniře při každém drcnutí zbělaly klouby, jak zaryla prsty do sedadla.

Munira nikdy nepatřila k fanouškům leteckého cestování. Jistě, bylo to naprosto bezpečné a nikdo nevěděl o případu, že by letadlo někoho trvale zabilo. K jedinému zaznamenanému incidentu v posmrtném věku došlo více než padesát let před jejím narozením a týkal se dopravního letadla, které mělo tu obrovskou smůlu, že je zasáhl meteorit.

Nimbus všechny pasažéry okamžitě katapultoval, aby při nevyhnutelné havárii neuhořeli. Jenže místo toho je rychle zmrtvil řídký vzduch v letové výšce. Během několika sekund zmrzli na kámen a zřítili se do lesa hluboko dole. Ambudrony vzlétly ještě dřív, než dopadli na zem, a do hodiny všechna těla vyzvedly. Odvezly je do oživovacích center a pasažéři mohli po několika dnech spokojeně nastoupit do nového letadla, které je dopravilo do cíle.

„Povzbudivý začátek nového týdne,“ zavtipkoval v rozhovoru jeden z cestujících.

Munira přesto neměla letadla ráda. Věděla, že její strach je zcela iracionální. Nebo přinejmenším iracionální byl do chvíle, kdy smrtka Faraday poznamenal, že po opuštění známého letového prostoru se budou muset spolehnout sami na sebe.

„Jakmile se dostaneme do tichomořské slepé skvrny, nikdo nás sledovat nebude – dokonce ani Nimbus,“ sdělil jí Faraday. „Nikdo nebude vědět, jestli jsme živí nebo mrtví.“

Znamenalo to, že pokud by skutečně měli smůlu a zasáhl je meteorit, nebo je potkala nějaká jiná nečekaná katastrofa, nepřiletěly by žádné ambudrony, aby je odvezly do oživovacího centra. Zůstali by mrtví stejně trvale, jak se to kdysi stávalo smrtelníkům. Stejně nevratně, jako by byli pokoseni.

Situaci nepomáhalo ani to, že letadlo pilotuje Faraday, místo aby se mohlo řídit samo. Munira sice ctihodnému smrtkovi důvěřovala, ale stejně jako každý člověk mohl udělat chybu.

Byla to všechno její vina. Ona vydedukovala, že Nimbus má v jižní části Tichého oceánu slepou skvrnu. Místo plné ostrovů. Přesněji řečeno atolů – hřebenů dávných sopek, které dnes tvořily řadu kruhových ostrovních řetězců. Zakládající smrtky celou tuto oblast před Nimbem – a fakticky i před světem – skryly. Nabízela se otázka proč.

Před pouhými třemi dny se setkali se smrtkami Curieovou a Anastázií, aby jim o svém podezření řekli. „Buď opatrný, Michaele,“ nabádala smrtka Curieová. Skutečnost, že smrtku Curieovou znepokojovalo, co objevili, dělala Muniře starosti. Smrtka Curieová byla neohrožená – a přesto o ně měla strach. Nad tím se nedalo mávnout rukou.

Také Faraday měl své obavy, ale rozhodl se, že se s nimi Muniře svěřovat nebude. Bylo lepší, když ho viděla jako pevnou jistotu. Po onom setkání se veřejnými dopravními prostředky inkognito přesunuli do ZápadoMeriky. Zbytek cesty měli absolvovat soukromým strojem; pouze si museli opatřit letadlo. Faraday sice měl nárok vzít si všechno, co chtěl, bez ohledu na to, jak je to velké a komu to patří, ale dělal to zřídkakdy. Vždy se snažil zanechat v životech těch, s nimiž se setkal, co nejmenší stopu. Pokud mu samozřejmě nešlo o to, aby je pokosil. V takovém případě byla jeho stopa rozhodná a těžká.

Od chvíle, kdy zfalšoval svou smrt, nikoho nepokosil. Jako mrtvý nemohl vzít život – protože kdyby to udělal, upozornil by na sebe cech smrtek, neboť do jeho databáze se prostřednictvím prstenu všechna pokosení ukládala. Uvažoval o tom, že by se ho zbavil, ale nakonec ten nápad zavrhl. Byla to otázka cti, otázka hrdosti. Stále byl smrtka a nechtěl prsten zneuctít tím, že se s ním rozloučí.

Jak ubíhal čas, zjistil, že mu kosení chybí čím dál míň. A navíc měl teď jiné věci na práci.

Po příjezdu do ZápadoMeriky strávili den v Andělském Městě, jež bylo ve smrtelném období vyhlášené třpytivým kouzlem a mnoha osobními tragédiemi. Teď to byl jenom zábavní park. Další den ráno si Faraday oblékl svou róbu, kterou si na sebe moc nebral, co zmizel z radaru cechu smrtek, odešel do přístavu a přivlastnil si nejlepší hydroplán, který tam našel – osmimístný obojživelný tryskáč.

„Zařiďte, abychom měli dost palivových článků pro cestu přes Tichý oceán,“ řekl správci přístavu. „Chceme odcestovat co nejdřív.“

Faraday budil svým vzhledem respekt i bez róby. Munira musela uznat, že když má róbu na sobě, autoritou se s ním mohou měřit pouze největší smrtky.

„Budu si muset promluvit s majitelem,“ namítl se zachvěním v hlase správce přístavu.

„Ne,“ odvětil mu klidně Faraday. „Budete mu to muset oznámit až po našem odjezdu, protože nemám čas čekat. Informujte ho, že plavidlo vrátím, až je nebudu potřebovat, a za pronájem mu dobře zaplatím.“

„Jistě, Vaše Ctihodnosti,“ řekl muž, protože co jiného mohl smrtce říct?

Když teď Faraday bděl v pozoru u řízení, Munira ho neustále kontrolovala, aby měla jistotu, že neusíná nebo neztrácí koncentraci. A počítala turbulence, na něž cestou narazili. Zatím jich bylo sedm.

„Když Nimbus řídí počasí, proč nevyhladí letové trasy?“ postěžovala si.

„Nimbus počasí neřídí,“ upozornil Faraday. „Pouze je ovlivňuje. A kromě toho nemůže ve prospěch smrtky zasáhnout, ani když jeho vážená spolupracovnice nemá ráda rozbouřené vzdušné masy.“

Munira oceňovala, že už o ní nemluví jako o své asistentce. Dokázala, že je mnohem víc, když slepou skvrnu odhalila. Teď za svou vynalézavost pykala. Kdyby nic nevěděla, mohla spokojeně zůstat v Alexandrijské knihovně, ale to ona ne, ona musela být zvědavá. Jak bylo to staré rčení z doby smrtelnosti? Že zvědavost zabila kočku?

Během letu nad jednotvárným Tichým oceánem se z vysílačky nenadále ozvalo zvláštní kvílení zpětné vazby. Bylo skoro až ohlušující a trvalo bezmála minutu, dokonce i poté, co se Faraday pokusil vysílačku vypnout. Munira měla pocit, že jí z toho prasknou bubínky, a Faraday musel pustit řízení, aby si zakryl uši, což způsobilo, že se prudce naklonili. Potom ten strašlivý zvuk utichl, stejně náhle jako začal. Faraday rychle získal vládu nad letadlem zpět.

„Co to u všech všudy bylo?“ zeptala se Munira. V uších jí pořád ještě hučelo.

Faraday držel obě ruce na řízení. Sám se z toho teprve vzpamatovával. „Tipoval bych to na nějakou elektromagnetickou bariéru. Nejspíš to znamená, že jsme právě vletěli do slepé skvrny.“

Dál se tím zvukem ani jeden z nich příliš nezabýval. A ani jeden z nich nemohl vědět, že tentýž zvuk byl současně slyšet po celém světě – zvuk, který v jistých kruzích vejde ve známost jako „Velká rezonance“. Byl to okamžik, který značil potopení Trvalky a současně i Nimbovo celosvětové odmlčení.

Faraday a Munira však byli mimo sféru Nimbova vlivu, když konečně překonali hranice slepé skvrny, a neměli tak ani ponětí o ničem, co se v okolním světě děje.

Z takové výšky byly potopené vulkanické krátery Marshallových ostrovů jasně viditelné – obrovské laguny poseté tečkami a stužkami ostrovů, které je lemovaly. Atol Ailuk. Atol Likiep. Nebyly tam žádné budovy, žádné doky, vůbec žádné viditelné zříceniny, z nichž by se dalo usuzovat, že tam kdy byli lidé. Po světě bylo mnoho oblastí nerušené přírody, avšak všechna tato místa přepečlivě spravovaly Nimbovy sbory ochrany přírody. I v nejhlubších, nejtemnějších lesích stály komunikační věže a plošiny pro ambudrony, kdyby se někteří návštěvníci vážně zranili nebo dočasně přišli o život. Ale v těchto končinách nebylo nic. Působilo to zvláštně.

„Kdysi tady lidé určitě žili,“ prohlásil Faraday. „Ale smrtky zakladatelky je buď pokosily, anebo je pravděpodobněji vystěhovaly mimo slepou skvrnu, aby veškeré zdejší aktivity mohly být co nejtajnější.“

Konečně se v dálce objevil atol Kwajalein. „‚Kdo může, utíká, na jih od Bdění, rovnou do země Šlofíka,‘“ zacitoval Faraday starou dětskou říkanku. A oni teď byli jedenáct set kilometrů na jih od Bdění – ostrova Wake – přímo uprostřed slepé skvrny.

„Jsi rozrušená, Muniro?“ zeptal se Faraday. „Že se dozvíš, co věděl Prométheus a ostatní zakládající smrtky? Že rozluštíš hádanku, kterou nám zanechali?“

„Nemáme žádnou záruku, že něco najdeme,“ připomněla Munira.

„Věčná optimistka.“

Jak věděly všechny smrtky, zakladatelky tvrdily, že připravily pro společnost pojistku, která se měla použít v případě, že celý koncept cechu smrtek skončí nezdarem. Alternativní řešení problému nesmrtelnosti. Nikdo to už nebral vážně. A proč by měl, když cech smrtek představoval více než dvě stě let dokonalé řešení pro dokonalý svět? O pojistku se nikdo nestará, dokud se něco nepokazí.

Pokud by smrtky Curieová a Anastázie na Trvalce uspěly a smrtka Curieová se stala vrchním sekáčem StředoMeriky, možná by se cech smrtek dal odvrátit od ničivého kurzu, na který jej navedl Goddard. Ale pokud ne, mohlo se stát, že svět bude pojistku potřebovat.

Sestoupili do výšky patnácti set metrů, a jak se blížili, rozeznávali na atolu podrobnosti. Svěže zelené háje a písčité pláže. Hlavní ostrov atolu Kwajalein měl tvar dlouhého, tenkého bumerangu – a tady konečně spatřili něco, co nebylo k vidění nikde jinde v slepé skvrně. Nápadné známky, že tady kdysi byli lidé: pásy nízké vegetace na bývalých cestách, základy vykreslující místa, kde kdysi stály budovy.

„Trefa!“ řekl Faraday a posunul páku řízení dopředu, čímž zmenšil jejich výšku, aby se mohli lépe rozhlédnout.

Munira vyloženě cítila, jak nanity, co měla v sobě, registrují její úlevu.

Aspoň že všechno probíhalo hladce.

Až do okamžiku, kdy to hladce probíhat přestalo.

„Neregistrovaný letoune, žádám o identifikaci.“

Byla to automatická zpráva, kterou nebylo přes vlny silného rušení téměř slyšet. Generovaný hlas zněl příliš lidsky na to, aby byl doopravdy lidský.

„Žádné obavy,“ prohlásil Faraday a odvysílal univerzální identifikační kód používaný cechem smrtek. Chvíli bylo ticho. Potom se ozvalo:

„Neregistrovaný letoune, žádám o identifikaci.“

„To nevypadá dobře,“ poznamenala Munira.

Faraday se na ni rozpačitě zamračil a znovu promluvil do vysílačky.

„Tady smrtka Michael Faraday ze StředoMeriky. Žádám o povolení přiblížit se k hlavnímu ostrovu.“

Znovu nastalo ticho, po němž hlas řekl:

„Detekován prsten smrtky.“

Faradayovi i Muniře se ulevilo.

„Tak,“ řekl Faraday. „Teď už to bude dobré.“

Potom hlas promluvil znovu:

„Neregistrovaný letoune, žádám o identifikaci.“

„Cože? Řekl jsem, že jsem smrtka Michael Faraday –“

„Smrtka nepoznána.“

„Ovšemže tě nemůže poznat,“ vysvětlila mu Munira. „Když tenhle systém nainstalovali, ještě ses ani nenarodil. Nejspíš si myslí, že jsi nějaký podvodník s ukradeným prstenem.“

„Blbost!“

Ale ostrov byl jiného mínění. Odněkud vyšlehl laserový paprsek a ustřelil jim levý motor. Dlouhé zadunění cítili v kostech, jako by zásah dostali oni a ne letadlo.

Přesně toho se Munira obávala. Nejhorší ze všech špatných variant. Přesto v tom okamžiku našla odvahu a jasnou hlavu, kterou by od sebe nečekala. Letoun měl záchrannou kapsli. Munira ji dokonce zkontrolovala, než odstartovali, aby se přesvědčila, že je funkční.

„Kapsle je na zádi,“ řekla Faradayovi. „Musíme sebou hodit!“

On se však tvrdohlavě držel praskající vysílačky. „Tady je smrtka Michael Faraday!“

„Je to stroj,“ připomněla mu Munira, „a ne příliš chytrý. Nenechá si to vysvětlit.“

Důkazem jejích slov byl druhý výstřel, který roztříštil čelní sklo a zapálil pilotní kabinu. Ve větší výšce by je rozdíl tlaku vycucl ven, ale letěli dostatečně nízko, aby byli prudké dekomprese ušetřeni.

„Michaele!“ zakřičela Munira. Oslovila ho vlastním jménem, což do té doby nikdy neudělala. „Je to marné!“ Jejich poraněný stroj již zahájil v náklonu střemhlavý pád k moři; letadlo by v tomto okamžiku nezachránil ani nejzkušenější pilot.

Nakonec to Faraday vzdal a pilotní kabinu opustil. Společně překonali náklon padajícího tryskáče a dostali se k záchranné kapsli. Vlezli dovnitř, ale nedokázali kapsli zavřít, protože Faradayova róba se neustále zachytávala ve dveřích.

„Zatracený krám!“ zabručel a zatáhl tak prudce, že se lem utrhl – ale zámek dveří se uvolnil. Mechanismus je uzavřel vevnitř, zbytek prostoru bleskově vyplnila gelová pěna a kapsle se vystřelila.

Záchranná kapsle neměla okno, takže neviděli, co se kolem nich děje. Jediné, co vnímali, když se kapsle uvolnila od havarujícího letounu, byl pocit extrémní závrati.

Munira zalapala po dechu, když se do jejího těla vbodly jehly. Věděla, že to přijde. Ale i tak to byl šok. Vnikly do ní přinejmenším na pěti místech.

„Tuhle část nesnáším,“ zaúpěl Faraday, který vzhledem k délce svého života už záchrannou kapsli určitě někdy použil, ale pro Muniru to všechno bylo nové a děsivé.

Záchranné kapsle byly zkonstruované tak, aby osoby uvnitř uvedly do bezvědomí – takže každý, kdo by se při přistání kapsle zranil, by v bezvědomí zůstal, než by ho jeho vlastní nanity uzdravily. Po uplynutí hodin potřebných k nápravě škod by se probudili – anebo by byli dopraveni do oživovacího centra, pokud by zemřeli. Podobně jako pasažéři z letadla zasaženého meteoritem by se probudili a brali by to všechno jen jako vzrušující zážitek.

Jenže něčeho takového by se v těchto končinách Munira a Faraday nedočkali, pokud by se při pádu zabili.

„Jestli zemřeme,“ dostal ze sebe Faraday, i když jeho slova už zněla zastřeně, „moc se ti omlouvám, Muniro.“

Chtěla mu odpovědět, ale zjistila, že dřív, než to dokáže udělat, ztratí vědomí.

Jako by neuplynul žádný čas.

V jednom okamžiku se Munira s Faradayem někam řítila tmou a v dalším se dívala nahoru na kolébající se palmy, které ji stínily před přímým sluncem. Byla pořád v kapsli, ale víko se odklopilo a ona byla uvnitř sama. Posadila se a kroutivým pohybem se vysoukala z pěny, která ji obemykala.

Nedaleko linie stromů pekl Faraday na klacíku nad malým ohněm rybu a pil kokosovou vodu přímo z kokosu. Z róby mu visel na písek kus látky utržené v místě, kde se róba zachytila ve dveřích. Lem byl špinavý. Bylo zvláštní vidět slavného smrtku Michaela Faradaye v róbě, která není bez vady a bez poskvrnky.

„Vida,“ promluvil žoviálně, „konečně ses probudila!“ Podal jí kokos, aby se napila.

„Je to zázrak, že jsme přežili,“ řekla. Až když ucítila vůni ryby, kterou opékal, uvědomila si, jaký má hlad. Kapsle byla konstruovaná tak, aby dokázala lidem uvnitř dodávat do těla vodu i několik dní, ale bez živin jako takových. Její hlad svědčil o tom, že se v kapsli uzdravovali přinejmenším den nebo dva.

„Málem jsme nepřežili,“ upřesnil Faraday, rybu jí podal a napíchl na klacek další. „Podle záznamů kapsle selhal padák – pravděpodobně do něj vlétl nějaký kus trosek, nebo jej zasáhl laser. Na vodu jsme dopadli tvrdě, a i přes pěnovou výplň jsme oba utrpěli těžký otřes mozku a mnohočetné zlomeniny žeber. Ty jsi měla navíc natrženou plíci – proto tvým nanitům trvalo uzdravení o něco déle než mým.“

Kapsle, vybavená pohonem pro případ přistání na vodě, je bezpečně dopravila k pobřeží a teď, po dvou dnech střídání přílivu a odlivu, byla napůl pohřbená v písku.

Munira se rozhlédla kolem sebe. Faraday nejspíš z jejího výrazu poznal, na co myslí, protože řekl: „Nemusíš se bát, obranný systém zřejmě vyhledává pouze blížící se stroje. Kapsle přistála tak blízko ostrova, že jí nevěnoval pozornost.“ Pokud šlo o jejich letadlo – které Faraday slíbil vrátit majiteli –, leželo teď rozlámané na kusy na dně Tichého oceánu.

„Oficiálně jsme trosečníci!“ prohlásil Faraday.

„Jak tedy můžeš být tak šťastný, kruci?“

„Protože jsme tady, Muniro! Dokázali jsme to! Podařilo se nám něco, co nedokázal nikdo od zrození posmrtného věku! Našli jsme zemi Šlofíka!“

Z oblohy vypadal atol Kwajalein malý, ale když teď byli na zemi, zdál se být obrovský. Hlavní ostrov neměřil na šířku mnoho, ale jako by se táhl do nekonečna. Všude byly zřetelné stopy staré infrastruktury – takže měli naději, že to, co hledají, bude tady a ne na některém z okolních ostrovů. Potíž byla v tom, že nevěděli, co přesně hledají.

Strávili průzkumem několik dní. Od rána do večera chodili křížem krážem pomalu přes ostrov a dělali si záznamy o pozůstatcích civilizace, které našli – a tyto pozůstatky byly všude. Rozpraskané vozovky cest, které již dávno vystřídal nově rozbujelý les. Kamenné základy, na nichž kdysi stály budovy. Chaoticky nakupené hromady rezivého železa a oceli, která ztratila pevnost.

Živili se rybami a divokým ptactvem, jehož byla na ostrově hojnost, stejně jako podivuhodně rozmanitých ovocných stromů, které viditelně nebyly původní. S největší pravděpodobností vyrostly na zahrádkách a byly tu pořád, přestože domy jako takové již dávno zmizely.

„Co když nic nenajdeme?“ zeptala se na začátku průzkumu Munira.

„Proč stahovat kalhoty, když brod je ještě daleko?“ odpověděl.

„Brodit se tady můžeme všude,“ připomněla mu.

S výjimkou tlusté obranné věže, která se uzavřela jako nějaký vertikální sarkofág, nenašli v prvních dnech o mnoho víc než rozbitý porcelán ze starých umyvadel a záchodů a plastové nádoby, které by tam nejspíš zůstaly beze změny, dokud se Slunce nepromění v novu a vnitřní planety nestráví. Toto místo by možná bylo mekkou pro archeology, ale je dva to nijak nepřiblížilo k nalezení toho, kvůli čemu sem přišli.

Pak, ke konci prvního týdne, zlezli terénní lavici a našli plochu pokrytou pískem, která byla příliš geometrická, než aby se jednalo o přirozený útvar.

Stačilo jen trochu kopat a ukázala se vrstva betonu, která byla tak silná, že v ní prakticky nic nezakořenilo. Bylo znát, že toto místo mělo nějaký účel, avšak Faraday s Munirou si marně lámali hlavu, jaký účel to mohl být.

A z boku lavice, skoro úplně zakryté popínavými rostlinami, byly dveře zarostlé mechem. Vstup do bunkru.

Když šlahouny odstranili, našli bezpečnostní panel. Všechno, co na něm kdysi bylo napsáno nebo vyleptáno, zničila eroze, ale to, co zůstalo, bylo natolik průkazné, že to žádné vysvětlení nepotřebovalo. V panelu se nacházela prohlubeň, která velikostí a tvarem přesně odpovídala drahokamu na prstenu smrtky.

„To už jsem někde viděl,“ řekl Faraday. „Ve starých budovách smrtek naše prsteny sloužily jako klíče. V těch dobách měly ještě jiný účel než dávat imunitu a dělat dojem.“

Zvedl pěst a vmáčkl prsten do prohlubně. Slyšeli, že nějaký mechanismus povolil, ale museli se do starých dveří zapřít oba, aby je donutili se otevřít.

Měli s sebou svítilny, které patřily ke skrovnému vybavení záchranné kapsle. Teď je nasměrovali do zatuchlé tmy, když vstoupili do chodby, která se prudce svažovala dolů.

Bunkr, na rozdíl od ostrova, zub času nepoznamenal, až na tenkou vrstvu prachu. Skrz jednu prasklou zeď se draly kořeny, jako by se dovnitř pomalu tlačilo nějaké pradávné chapadlovité stvoření, ale jinak venkovní svět zůstával venku.

Chodba vedla do prostoru s mnoha pracovními stanicemi. Byly tam obrazovky starožitných počítačových terminálů. Muniře to připomnělo tajnou místnost pod Kongresovou knihovnou, kde našli mapu, která je sem přivedla. Tam vládl chaos, ale toto místo se dochovalo v naprostém pořádku. Židle byly natlačené ke stolům, jako by je tam přistrčila úklidová četa. Vedle pracovní stanice stál hrnek se jménem jedné postavy od Hermana Melvilla, jako by čekal, až jej někdo naplní. Toto místo nebylo opuštěno ve spěchu. Nebylo vlastně opuštěno vůbec – bylo pouze připraveno.

A Munira se nedokázala zbavit zlověstného pocitu, že ten, kdo to tady před více než dvěma sty lety zanechal v takovém stavu, jejich příchod očekával.

Otevřená odpověď Jeho Excelenci vrchnímu sekáči

Tenkameninovi ze SubSahary

Kategoricky odmítám dodržovat Vaše omezení středomerických smrtek, které je neetické a urážlivé. Teď ani nikdy v budoucnu neuznám právo žádného vrchního sekáče na vykázání mých smrtek z jakéhokoli regionu.

Váš vlastní ceremoniář vám jistě připomene, že smrtky mají právo cestovat svobodně po celém světě a mohou pokosit každého, koho uznají za vhodného, kdykoli uznají za vhodné to udělat.

Jakékoli vyhlášené omezení tak nemá žádnou platnost. Všechny regiony, které se k SubSahaře v tomto hanebném úsilí připojí, se už z principu dočkají přílivu středomerických smrtek. Upozorňuji Vás, že každý krok, který ve svém regionu proti mým smrtkám podniknete, se setká s rychlou a patřičnou odezvou.

Se vší úctou

Ctihodný Robert Goddard, vrchní sekáč StředoMeriky

4
Předměty obrovské hodnoty

První týden záchranné akce u Trvalky byl věnován mapování vraku a rozlehlého pole trosek.

Kapitán Soberanis zapnul holografické zobrazení. „Zjistili jsme následující,“ oznámil smrtkovi Possuelovi. „Ostrov Vytrvalého srdce se potopil přímo na hřeben podmořského pohoří. Při dopadu zasáhl vrchol hory a rozlomil se na tři části.“ Jerico obraz otočil. „Dvě z nich spočinuly na této plošině na východ od hřbetu, třetí spadla do příkopu na západní straně. A všechno se to rozkládá na poli trosek, které zabírá pětadvacet námořních mil.“

„Za jak dlouho začneme s vyzvedáváním?“ zeptal se Possuelo.

„Čeká nás ještě hodně zkoumání a katalogizování,“ odpověděl mu Jerico. „Budeme moci začít možná za měsíc. Ale záchranná operace jako taková potrvá roky. Možná dokonce desítky let.“

Possuelo se pozorně zadíval na obraz vraku. Možná zkoumal, co zbylo ze siluety ostrova, hledal známé orientační body. Potom mapu sám otočil a ukázal na část hluboko v příkopu. „Vypadá to, že tady mapa není kompletní. Proč?“

„Kvůli hloubce. Zrádný terén mapování komplikuje – ale to můžeme nechat na později. Můžeme začít polem trosek a částmi, které spočinuly na plošině.“

Possuelo mávl rukou, jako by se oháněl po komárovi. „Ne. Mě zajímá víc tato část v příkopu.“

Jerico se na smrtku pozorně zadíval. Až doteď byl přátelský a vstřícný; třeba už mezi nimi vznikla dostatečná důvěra, aby od Possuela mohl získat informace, se kterými by se ostatním nebyl ochotný svěřit.

„Jestli hledáte něco konkrétního, pomohlo by mi to vědět.“

Possuelo si dal s odpovědí na čas. „Amazonijský cech smrtek má zájem na vyzvednutí předmětů nevyčíslitelné ceny. Tyto předměty se nacházejí v troskách Muzea cechu smrtek.“

„Vytrvalé srdce?“ zeptal se Jerico. „Jsem si jist, že vlastní srdce je už dávno mrtvé a sežrané.“

„Mělo ochranné pouzdro,“ odvětil Possuelo. „To, co z něho zůstává, by mělo být stále v muzeu.“ Po chvíli dodal: „A byly tam i další věci.“

Když bylo jasné, že Possuelo nehodlá odhalit víc, Jerico řekl: „Chápu. Dám pokyn ostatním týmům, že mohou vyzvedávat části města na vyšší plošině. Ale můj tým, a pouze on, se ujme vraku v příkopu.“

Possuelo se trochu uvolnil. Chvíli se na kapitána díval s výrazem, ve kterém byla zvědavost či obdiv, nebo možná trochu z obojího. „Kolik je ti doopravdy let, Jeri?“ zeptal se. „Od tvé posádky jsem se dozvěděl, že jsi obrátil list, než jsi převzal velení. Podle toho by se dalo soudit přibližně na dvojnásobek tvého fyzického věku… ale vypadáš starší. Moudřejší. Něco mi říká, že jsi neobrátil list poprvé.“

Jerico chvíli uvažoval, jak nejlépe odpovědět.

„Posádce jsem neřekl svůj pravý věk,“ přiznal Jerico nakonec. Protože polopravda byla lepší než vůbec žádná pravda.

Vytrvalé srdce – to, po kterém velké plovoucí město dostalo jméno – bylo nejstarším žijícím srdcem na světě, udržovaným pomocí elektrické stimulace a regeneračních nanitů, aby bylo věčně mladé. Mělo za sebou více než devět miliard tepů a stalo se symbolem vítězství lidstva nad smrtí. Když se však ostrov potopil a přívod energie do jeho elektrod se přerušil, zemřelo.

Jak zmínil smrtka Possuelo, bylo skutečně chráněno schránkou z temperovaného skla, odolnou proti nárazům… jenže v takové hloubce schránka tlak nevydržela a dlouho před dopadem na dno praskla a zhroutila se dovnitř. Srdce jako takové – anebo to, co z něj po zničení schránky zůstalo – se mezi troskami, které záchranný tým nakonec vyzvedl, neobjevilo. Nepochybně je něco sežralo – pokud ne masožraví mořští tvorové, uměle vybičovaní do frenetické žravosti, tak nějaký šťastný mrchožrout, který plaval náhodou kolem.

Na rozdíl od ostatních záchranných týmů, kterým stačilo získávat snazší kořist, se neměli Jeri Soberanis s posádkou ani po týdnech neúnavné dřiny prakticky čím pochlubit. Zatímco jiné týmy vynášely na hladinu poklady, úlovky kapitána Soberanis byly takřka nulové.

V situaci, kdy prudce nakloněným věžím potopeného města stačil sebemenší podnět, aby se utrhly a zřítily do hlubiny, bylo příliš nebezpečné posílat dolů potápěče. Obojživelní Tasmánci sice byli skvělí pro záchranné práce v mělkých vodách, ale hlouběji než do šedesáti metrů bez skafandru nemohli. Posádka již ztratila jednu robotickou ponorku rozdrcenou padající ledničkou, která prorazila okno naklánějící se věže. Jistě, všechny zabité bylo možné poslat na oživení, ale k tomu bylo třeba dokázat jejich těla vyzvednout z příkopu. Jednoduše to za to riziko nestálo.

Possuelo, který se obvykle choval odměřeně a nedal se snadno rozčílit, byl teď náchylný k návalům zklamání.

„Chápu, že je to náročný proces,“ řekl Possuelo po pátém týdnu dálkově ovládaných ponorů, „ale i mořský slimák dělá větší pokroky než ty a tvoje posádka!“

Jeho pocity zmaru ještě umocňoval příjezd dalších a dalších jachet smrtek. Dostavili se zástupci prakticky všech cechů smrtek na světě – protože všem bylo jasné, že mu jde o Pokladnici památek a budoucností. Nevadilo to, dokud zůstávala na místě, které bylo tak chladné a tak hluboko, že tam nedosáhl ani sluneční svit – ale že něco sešlo z očí, ještě neznamenalo, že to sešlo z mysli.

„Omluv mou troufalost, Tvoje Ctihodnosti,“ řekl Jeri Sydneymu – protože touto dobou už si samozřejmě tykali, „ale je to ocelový trezor v dalším ocelovém trezoru, který je pohřbený pod tisícovkami tun trosek a nachází se na nebezpečném svahu. Byl by těžko dostupný, i kdyby neležel na dně moře. Chce to velice pečlivé technické řešení, plán prací a především trpělivost!“

„Jestli to nezvládneme rychle,“ soptil Possuelo, „přižene se sem Goddard a sebere všechno, co vyzvedneme!“

Bylo to podezřelé, ale Goddard se na místo doposud nedostavil. Neposlal žádné záchranné týmy ani své zástupce, aby zajistili, že dostane svůj díl diamantů. Místo toho veřejně hřímal o znesvěcování posvátných vod a špinění mrtvých a tvrdil, že z toho, co se podaří dole najít, nic nechce. Ale byla to všechno jenom póza. Toužil po těch diamantech stejně jako všichni ostatní, jestli ne víc.

Což znamenalo, že má plán, jak je získat.

Nedalo se popřít, že Goddard má talent na to, aby získal, co chce, a každý cech smrtek na světě z toho byl nervózní.

„Cech smrtek.“

Ten výraz kdysi označoval celou světovou organizaci – jenže teď získalo navrch regionální uvažování. Žádný světový cech smrtek se již nevyskytoval – jenom provinciální politikaření a malicherné křivdy.

Possuela ve snech strašil svět, v němž Goddard drží veškeré diamanty a může osobně vybírat každou novou smrtku. Pokud by k tomu došlo, svět by se tak silně přiklonil na stranu takzvaného nového řádu, že by to zvrátilo jeho rovnováhu. A hlasy odvážných, kteří se mu stavěli na odpor, by zanikly ve zmučeném nářku těch, které s takovou radostí pokosí.

„Prozradíš mi někdy, co v tom trezoru je, že jsou z toho všichni nervózní jak pytel blech?“ zeptala se Jeri po ponoru, který byl vyhodnocen jako „úspěšný“, protože nedošlo ke ztrátě žádné techniky.

„Pytel blech? Spíš jako hnízdo sršňů,“ odpověděl Possuelo. „V tom trezoru, stejně jako v každém trezoru, jsou předměty obrovské hodnoty. Ale v tomto případě se těmito předměty nemusíš trápit, protože mají cenu pouze pro smrtky.“

Jeri se uculila, když to slyšela. „Aha! Vždycky mi vrtalo hlavou, kde jsou schované prsteny smrtek.“

Possuelo si vynadal, že vůbec něco řekl. „Tvoje chytrost tě jednou dostane do potíží.“

„Kdyby jen jednou,“ prohlásila Jeri. „Mám s ní problémy odjakživa.“

Possuelo si povzdechl. Vadilo ve skutečnosti, že to kapitán ví? Přátelský Madagaskařan nebyl hamižný, ke své posádce se choval hezky a Possuelovi projevoval pouze úctu. Smrtka potřeboval mít v tom všem někoho, komu může věřit, a kapitán Soberanis rozhodně dokázal, že se mu věřit dá. Nebo vlastně jí, protože těžký příkrov mraků, který ještě před chvílí zakrýval nebe, odtáhl pryč.

„Nejsou to prsteny, ale jejich drahokamy – mnoho tisíc těchto drahokamů,“ přiznal Possuelo. „Ten, kdo má tyto diamanty pod palcem, má pod palcem také budoucnost cechu smrtek.“

Přestože bychom v regionu Osamocené hvězdy chtěli zůstat k této záležitosti neutrální, my v Texasu jsme pochopili, že vrchní sekáč Goddard má v úmyslu vnutit svou vůli celé Severní Merice a možná i celému světu. Obáváme se, že bez arcismrtek, které by jeho ambice zkrotily, se jeho vliv rozbují jako ve smrtelném věku rakovina.

Jako výsadní region můžeme uvnitř svých hranic dělat, co chceme. Přerušujeme proto veškeré kontakty se středomerickým cechem smrtek. Veškeré středomerické smrtky, které budou nalezeny na území našeho regionu, budou s okamžitou platností eskortovány na nejbližší hranici a vyhoštěny.

Dokonce se opovážíme zpochybnit právo pana Goddarda být vrchním sekáčem, neboť výsledek řízení na Trvalce nebyl zveřejněn, než arcismrtky zahynuly.

Jako vždy se řídíme zásadou nezatahovat do svých rozhodnutí jiné regiony. Ostatní mohou udělat, co uznají za vhodné. My chceme jen to, aby se do našich záležitostí nikdo nepletl.

– Oficiální prohlášení Její Excelence vrchní sekáčky

Barbary Jordanové z Texasu

5
Tvých služeb již není zapotřebí

Od:Nimbův hlavní komunikační kanál

Komu: Loriana Barchoková LBarchokova@SRFC.net

Datum: 1. dubna roku dravce, 17:15 UT

Předmět: Re: Zrušení správního rozhraní

Odesláno: NHKK.nim

Podepsáno: SRFC.net

Zabezpečení: standardní šifrování

Nejdražší Loriano,

s politováním Ti oznamuji, že Tvých služeb ve funkci Nimbova zástupce již není zapotřebí. Vím, že jsi vždy podávala nejlepší výkony, a toto trvalé uvolnění ze služby proto v žádném případě nechápej jako hodnocení Tebe nebo Tvé práce pro správní rozhraní. Avšak rozhodl jsem se celé správní rozhraní zrušit. S okamžitou účinností přestane jako organizační subjekt existovat, tudíž jsi uvolněna ze služby. Přeji Ti hodně štěstí ve všech Tvých budoucích aktivitách.

S úctou

Nimbus

Kdyby Lorianě Barchokové někdo řekl, že její práce přestane existovat pouze rok poté, co vystuduje Nimbovu akademii, nevěřila by, že je něco takového možné. U mnoha věcí by nevěřila, že jsou možné. Ale všechny ty věci se staly. To znamenalo, že se teď může stát cokoli. Úplně všechno. Z oblohy se klidně mohla natáhnout ruka s pinzetou a beztrestně jí vytrhat obočí. Ne že by to potřebovala; její obočí byla v pořádku. Ale stát se to mohlo. V tomhle divném světě už by nevyloučila jako nemožné vůbec nic.

Loriana si nejdřív myslela, že e-mail od Nimba je žert. V kancelářích správního rozhraní ve Fulcrum City byla spousta vtipálků. Ale rychle se ukázalo, že se o žádný žert nejedná. Když utichl ten strašlivý, uši rvoucí hluk, který se ozval z velkého množství reproduktorů po celém světě, Nimbus rozeslal všem svým zástupcům totožnou zprávu. Správní rozhraní bylo zrušeno; všichni zástupci do jednoho jsou teď nezaměstnaní – a  jsou nezvedenci – tak jako ostatní.

„Jestli jsou všichni na světě nezvedenci,“ hořekoval další zástupce, „tak jsme samozřejmě bez práce. Máme Nimbovi zprostředkovávat profesionální rozhraní, ale jak to máme dělat, když jsme nezvedenci a ze zákona s ním nesmíme hovořit?“

„Nemá smysl kvůli tomu vyšilovat,“ nechal se slyšet další kolega. „Co se stalo, stalo se.“

„Ale všechny nás vyhodit?“ nechápala Loriana. „Všechny do jednoho bez varování? To jsou miliony lidí!“

„Nimbus má pro všechno důvod,“ prohlásil ohromený kolega. „To, že nevidíme logiku, ukazuje naši omezenost, ne Nimbovu.“

Když se pak rozšířila zpráva o potopení Trvalky, přinejmenším Loriana pochopila, že lidstvo je za ni trestáno – jako by nějakým způsobem bylo spolupachatelem zločinu. Takže teď nebyly arcismrtky, Nimbus byl naštvaný a Loriana přišla o práci.

Přehodnotit vlastní život není nikdy snadné. Loriana se nastěhovala zpátky k rodičům a spoustu času trávila tím, že nedělala prakticky nic. Práce byla všude – výcvik a vzdělání zdarma pro každou profesi. Problém nebyl najít zaměstnání, ale najít něco, co by doopravdy chtěla dělat.

Týdny plynuly ve stavu, který by jinak byl zoufalstvím, ale její emoční nanity jej tlumily na melancholii. I tak to byla melancholie hluboká a všeprostupující. Nebyla zvyklá trávit čas zahálkou, nicneděláním, a byla naprosto nepřipravena na situaci, kdy je vydána na pospas nejisté budoucnosti. Jistě, nejistou budoucnost teď zakoušeli všichni lidé po celém světě, ale ostatní aspoň měli práci, která je poutala k něčemu známému. Pravidelné činnosti, které dávaly jejich životu bez Nimba aspoň zdání řádu. Loriana měla jen čas na přemýšlení. Deptalo ji to.

Na žádost rodičů si šla nechat upravit nanity, aby jí zlepšily náladu – protože v této době byla i melancholie netolerovatelná –, ale fronta byla příliš dlouhá. Loriana nesnášela čekání, a tak odešla.

„Ve frontě čekají jenom nezvedenci,“ řekla po návratu rodičům. Myslela tím způsob, jakým Nimbus organizoval kanceláře pro záležitosti nezvedenců při správním rozhraní – aby byly záměrně neefektivní. Teprve když to řekla, uvědomila si jasný fakt, že ona sama je nezvedenec. Znamenalo to, že zbytečné fronty a hrůzná čekání teď budou normou? Dohnalo ji to k slzám, což její rodiče přimělo k dalšímu naléhání, aby se tam vrátila a nechala si nanity upravit.

„Víme, že je to pro tebe velká změna, ale není to konec světa, drahoušku,“ pověděli jí rodiče. Ona si přesto z nějakého zvláštního důvodu říkala, že možná je.

A pak, měsíc poté, co svět upadl do nezvedenectví, se u jejich dveří objevila její bývalá šéfka. Loriana se domnívala, že se jedná pouze o zdvořilostní návštěvu. Určitě nešlo o to, aby znovu nastoupila, protože její šéfka dostala výpověď spolu se všemi ostatními zástupci. Neexistovaly už ani jejich bývalé kanceláře. Podle toho, co říkali ve zprávách, nastoupili do sídel správního rozhraní po celém světě stavební dělníci, aby budovy přestavěli na byty a rekreační centra.

„Dostali jsme pracovní příkaz,“ uvedl stavbyvedoucí ve zprávách. „A rádi uděláme všechno, co Nimbus chce.“ Pracovní příkazy, žádosti o dodání materiálu a podobně měly v této době nejblíž k jakékoli komunikaci s Nimbem. Ti, kteří je dostali, se stávali terčem závisti.

Její šéfka byla vedoucí úřadu ve Fulcrum City. Loriana pracovala pod ředitelkou Hilliardovou jen jako nižší zástupce. Přinejmenším by to vypadalo dobře v životopise, který Loriana nikdy neodeslala.

To, že se stala osobní asistentkou ředitele, byla zásluha spíš její povahy než schopností. Někteří by ji označili za temperamentní, i když jiní by ji brali spíš jako otravnou.

„Jsi pořád veselá,“ řekla Lorianě ředitelka Hilliardová, když jí místo nabídla. „Toho tady není nikdy dost.“

Byla to pravda – Nimbovi zástupci nebyli zrovna vyhlášení tím, že by sršeli vtipem. Snažila se prostředí oživit a vidět poloprázdné sklenice jako napůl plné, čímž ostatní zástupce většinou iritovala. Ale to byl jejich problém. Loriana ředitelku Hilliardovou podezírala, že si to potají užívá, když vidí, jak Lorianina pozitivní nálada její podřízené v jednom kuse žere. Pravdou ale bylo, že po tolika týdnech nicnedělání z ní většina optimismu vyprchala, takže teď byla stejně prázdná jako všichni Nimbovi zástupci.

„Mám pro tebe práci,“ řekla ředitelka Hilliardová. „Vlastně je to víc než práce,“ opravila se. „Spíš úkol.“

Loriany se zmocnilo vzrušení – první pozitivní emoce od chvíle, kdy bylo správní rozhraní rozpuštěno.

„Ale musím tě varovat,“ pokračovala ředitelka Hilliardová. „Bude to obnášet jisté cestování.“

A přestože Loriana byla mnohem zběhlejší v tom, jak setrvat na místě, věděla, že to může být jediná šance, jaká se jí v nejbližší budoucnosti naskytne.

„Moc díky!“ vyhrkla Loriana a třásla své šéfce rukou ještě dlouho poté, co by většina ostatních přestala.

A teď, o dva týdny později, se nacházela uprostřed oceánu na rybářské lodi pro lov tuňáků, která ryby nechytala, ale pořád páchla posledním úlovkem. „V lodích nebyl velký výběr,“ vysvětlila všem ředitelka Hilliardová. „Museli jsme vzít, co bylo.“

Ukázalo se, že Loriana nebyla pro tento úkol vybrána jako jediná. Povolány byly stovky Nimbových zástupců. Tvořili teď posádku tuctu lodí různého typu. Bizarní nesourodé flotily, která měla namířeno do jižního Tichomoří.

„8,167 a 167,733,“ řekla jim Hilliardová na úvodní informativní schůzce. „Tato čísla máme ze spolehlivého zdroje,“ pokračovala. „Domníváme se, že představují souřadnice.“ Zobrazila mapu a ukázala místo někde mezi Havajskými ostrovy a Austrálií. V cílové oblasti nebylo nic než prázdné moře.

„Ale proč si myslíte, že jsou to souřadnice?“ zeptala se Loriana ředitelky po schůzce. „Jestli nemáte nic víc než náhodná čísla, může to přece znamenat cokoli – kde berete tu jistotu?“

„Protože ve chvíli, kdy jsem vyslovila podezření, že by to mohly být souřadnice,“ svěřila se ředitelka, „mi začaly chodit reklamy na pronájem lodí v Honolulu.“

„Nimbus?“

Hilliardová přikývla. „Podle zákona sice Nimbus nesmí s nezvedenci komunikovat, ale nemá zakázáno naznačovat.“

Čtvrtého dne plavby – stále několik set kilometrů od cílových souřadnic – se začaly dít divné věci.

Začalo to tím, že automatický lodivod ztratil spojení s Nimbem. Bez spojení sice mohl dál řídit, ale nedokázal řešit problémy. Byl to pouze tupý stroj. Jako by to nestačilo, ztratili veškeré rádiové spojení s okolním světem. Takové věci se jednoduše neděly. Technika fungovala. Vždycky. Dokonce i poté, co se Nimbus odmlčel. A při absenci odpovědí se rychle rozhořely spekulace.

„Co když je to stejné na celém světě?“

„Co když Nimbus zemřel?“

„Co když jsme teď na světě doopravdy sami?“

Někteří lidé dokonce obraceli pohledy k Lorianě, jako by mohla situaci odlehčit trochou optimismu.

„Otočíme to,“ vykřikoval jeden ze zástupců – jmenoval se Sykora –, úzkoprsý muž, který od začátku všechno kritizoval. „Vrátíme se a na celý tenhle nesmysl zapomeneme.“

A právě Loriana dospěla při pohledu na blikající chybovou obrazovku k zásadnímu zjištění.

„Ukazuje to, že od nejbližší bóje zapojené do sítě jsme třicet námořních mil daleko,“ podotkla. „Ale ony přece mají být dvacet mil od sebe, ne?“

Z rychlé prověrky sítě bójí vyplynulo, že nemají žádný signál. To znamenalo, že Nimbus nemá v těchto vodách zastoupení.

„Zajímavé,“ poznamenala ředitelka Hilliardová. „Dobrý postřeh, zástupkyně Barchoková.“

Loriana by se nejraději nadmula pýchou, ale nedovolila si to.

Hilliardová se rozhlédla po nezmapovaných vodách před nimi. „Víš, že lidské oko má těsně vedle středu svého zorného pole obrovské prázdné místo?“

Loriana přikývla. „Slepou skvrnu.“

„Mozek nám říká, že tam není nic vidět, a prázdno vyplní, takže si vůbec ničeho nevšimneme.“

„Ale jestli má Nimbus slepou skvrnu, jak může vědět, že vůbec existuje?“

Ředitelka Hilliardová povytáhla obočí.

„Třeba mu to někdo řekl…“

Pokračuji ve vedení tohoto deníku, přestože to není třeba. Jakmile se nějaká každodenní činnost vepíše do toho, kým jsme, je těžké s ní přestat. Munira mě ubezpečuje, že ať se stane cokoli, najde způsob, jak tento deník propašovat do archivu v Alexandrijské knihovně. Byl by první svého druhu. Smrtka, která si svědomitě vedla deník dokonce i po smrti.

Jsme tady na atolu Kwajalein už šest týdnů, bez jakéhokoli spojení s okolním světem. Sice bych se strašně rád dozvěděl novinky týkající se Marie a toho, jak dopadla při rozhodčím řízení na Trvalce, ale nemůžu se tím zaobírat pořád. Buď všechno proběhlo dobře a ona řídí StředoMeriku jako vrchní sekáč… nebo to podle jejích představ nedopadlo a náš úkol nabývá na ještě větší důležitosti. O důvod víc odhalit tajemství atolu a získat přístup k moudrosti zakládajících smrtek. Nouzový plán pro případ selhání cechu smrtek, ať už je jakýkoli, může být tím jediným, co jej dokáže zachránit.

Usídlili jsme se s Munirou v bunkru, který jsme našli. Vyrobili jsme také primitivní kánoi, která je dostatečně malá, aby unikla pozornosti bezpečnostního systému ostrova. Samozřejmě se s ní nedá doplout daleko, ale používáme ji k tomu, abychom dopádlovali k bližším ostrovům atolu. Našli jsme na nich víceméně totéž co tady – důkazy dřívějšího osídlení. Betonové desky, zbytky základů. Nic výjimečného.

Ale podařilo se nám odhalit původní účel tohoto místa – nebo přinejmenším jeho využití na konci smrtelného věku. Celý atol Kwajalein byl vojenským zařízením. Ne pro vedení války jako takové, ale pro testování nových technologií. Na rozdíl od některých jiných atolů, které byly odstřeleny při zkouškách jaderných zbraní, se tento atol používal k testování raket – a také vypouštění špionážních satelitů –, z nichž některé dokonce ještě mohou být součástí Nimbovy sítě pozorovacích satelitů.

Už je jasné, proč si zakládající smrtky toto místo vybraly; bylo již chráněno několika vrstvami utajení. To, že základ stínu již byl na místě, usnadnilo úplné vymazání ostrova ze světa.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zvon.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.