Mein Leben mit Adolf Loos

Copyright © 1984 by Elsie – Altmann Loos

Translation © Zdeněk Dan, 2014

ISBN 978-80-249-4464-7

PŘEDMLUVA

Tato kniha je napsána pro lidi, kteří když je něco krásné a významné, cítí proč, ale neumí to vysvětlit. Není to kniha pro odborníky. Knihy zabývající se fenoménem Loos určené pro odborníky již byly napsány, napsali je odborníci pro jiné odborníky.

Nevím, jestli se mi v mé knize podařilo přiblížit Adolfa Loose lidem. Rozhodně jsem to ale měla v úmyslu. Proto je tato kniha plná malých věcí, zdánlivě bezvýznamných událostí, zapomenutých okamžiků, malých i velkých bolestí a radostí. stejně takových, jaký je lidský život. Také génius je člověk. I on v životě zažívá, jako mnoho obyčejných smrtelníků, mnoho těžkostí: trpí láskou, nemocemi, studenýma nohama, pronásledují ho finanční starosti i nespavost. Dívejme se proto na něho s pochopením. Tělesná schránka, která obklopuje velkého ducha, je z masa a krve. Je to člověk jako my.

Elsie Altmann-Loos

1.
MATKA

Malý chlapec stojí na svých nejistých nohou ve velké čisté kuchyni. Pěkně to tady voní a je nač se dívat. Kamna, ve kterých plápolá oheň, měděné kotle a pánve visící na stěnách, velký bílý stůl, modrobílé šálky na kávu, všechno je krásné a dobře známé. Matka mluví s kuchařkou, radí se, jak připravit pečenou husu na neděli. Matčin hlas zní ostře a chladně, ten kuchařky falešně a pochlebně. Malý chlapec stojí mezi nimi. Nejsou mu ještě ani dva roky. Už by rád sám běhal, ale pokaždé, když to zkusí, upadne a všichni se na něho zlobí. Jenom otec se nezlobí, není nikdy zlý.

Otec stojí na velkém pracovním dvoře za kuchyní a mluví se svými spolupracovníky. Rozesmáli se a je slyšet hluboký otcův hlas, jak je klidně napomíná. I chlapeček v kuchyni slyší jeho hlas. A teď chápe, že stačí, když bude sledovat paprsek světla, který proniká do chodbičky vedoucí z kuchyně ven na dvůr, a najde otce. Malý chlapec se opatrně pouští ručkama záhybu matčiny sukně a nejistě míří k východu z kuchyně. Podívejme, tentokrát neupadne. stojí venku a drží se rámu dveří. Jasné sluneční paprsky dopadají na prostranství poseté velkými i malými kamennými kvádry. Chlapce, přivyklého na přítmí kuchyně, píchá jasné slunečné světlo do očí. Uviděl otce. stojí nepopsatelně daleko, téměř nedosažitelný, ve vzdálenosti nejméně deseti kroků. Ručka se pouští rámu dveří, nožky jdou, běží, klopýtnou a malý chlapec padá na zem. „Adolfe,“ volá otec a běží mu na pomoc. Zvedá chlapečka ze země a nese ho do kuchyně.

„Adolfe,“ říká matka s hněvem v hlase, „už jsi zase upadl?“ „Jen ho nech,“ uklidňuje ji otec, „chtěl jenom běžet ke mně a tentokrát se mu to skoro podařilo. Ušel nejmíň čtyři kroky sám.“ Hošík nepláče, i když si natloukl obě kolena. Dívá se s vážnou tváří na kousíčky kamene, které sebral ze země. Zelené, červené, bílé kousky kamene, na jedné straně úplně hladké a po obvodu neobroušené. Ručky obemykají chladný mramorový poklad. Adolf Loos našel svou první hračku a hlavní část obsahu svého života – ušlechtilý materiál. Brzy ho otec bere s sebou co nejčastěji do dílny pod širým nebem. Zatímco pracuje a tesá, hraje si Adolf s kousky mramoru, které odpadnou, staví malé domečky ze dřeva a kamene. Když prší, sedí otec se synem uvnitř v dílně. Otec tesá mramorový kříž nebo ohlazuje kamenné kvádry a Adolf sleduje, jak před ním vzniká zázrak hladké mramorové desky. Hladí hladkou placku, dotýká se jí svým malým čelem a přejíždí ji jazykem. Otec se směje, zvedá ho ze země a tiskne jej k srdci. To je můj syn, myslí si – Adolf Loos jsem já, Adolf Loos je on.

V domě vládne matka. Mezitím přivedla Adolfovi na svět sestřičku a za rok ještě jednu. Hermínu a irmu. sestry zůstávají u matky v domě, ale Adolf je syn, otec ho chce mít stále u sebe. Žije v dílně, na sochařském dvorečku a je šťastný. sem neproniká ostrý, přísný matčin hlas ani její tvrdá ruka. Jednou se spustí tak silný déšť, že se po dvorečku nedá chodit, a otec a syn zůstanou mnoho hodin v dílně. Toho dne dělá otec sádrový otisk Adolfovy malé ruky a nazítří vidí chlapec svou ruku v sádře pod sklem. Tato malá sádrová ruka, fotografie otce a dvoje staré stojací hodiny jsou jediné věci, které si Adolf Loos později vezme s sebou při odchodu z rodného domu.

Malý chlapec roste, umí už chodit, běhat, skákat, mluvit a smát se. Téměř nikdy nepláče. Je to chlapec, chlapci přece nikdy nepláčou, a kromě toho také nemá důvod k pláči. Má otce, miluje ho a ctí a smí mu pomáhat při práci. Otec je na něho hodný, vysvětluje mu všechno, k čemu slouží jednotlivé nástroje, jak se používají, jak se jmenují kamenné kvádry, ze kterých zemí pocházejí, jak se zpracovávají a k čemu slouží. Vše je zajímavé, vášnivě zajímavé. Chlapec si nehraje jako jiné děti, nechce mít dřevěného koníčka, káču ani obruč, kterou děti honí po trávníku. Je šťastný se svým otcem, s mramorem a ušlechtilým dřevem. Musí se už smířit s tím, že je nutné zajít občas do domu a posedět s matkou i sestrami u stolu.

Přesto chlapec rodný dům miluje. Je to velký, krásný měšťanský dům, všechno je čisté a spořádané, všechno je důvěrně známé: jeho postel, matčina stolička, otcova lenoška. Ale miluje chvíle, kdy může stát venku na kamenickém dvorku a cítit dům za zády. Jistota svého domu za zády a svoboda pracoviště před sebou, tak musí být uspořádán život muže.

Škola je nevyhnutelné zlo. Adolf je špatný žák. Není hloupý, není nevychovaný, ale nemá zájem o všechnu tu moudrost, kterou před ním rozprostírají učitelé a vychovatelé. sedí ve škole pohroužen do sebe a myslí na svůj svět. Na svůj vlastní svět. Otec, dílna pod širým nebem, cizí země, proč si černoch na obrázku protáhl nosem kroužek? Konečně vyučování skončilo, a když si člověk pospíší, zbude ještě čas zaběhnout do kamenické dílny a pomoct otci.

Přes všechnu lhostejnost ve škole se Adolf přesto časem naučí číst, psát a počítat. Teď stojí před bránou do dílny a poprvé čte: Adolf Loos, náhrobní kameny a kříže. Diví se, jak snadno lze přečíst tato slova, a má ze života v kamenické dílně dvojnásobnou radost. Jde od jednoho pracovníka ke druhému, dívá se na práci a obdivuje jistotu i rytmus pracujících rukou. Především ale obdivuje otcovo mistrovství a poddajnost materiálu. Ozývá se bušení kladiv, otáčení kol, muži tvoří, dílo vzniká. Adolf Loos sedí na kusu mramoru a je šťastný.

Jednoho dne se kola zastaví. Na kamenický dvorek doléhá tíživé dusno. spolupracovníci postávají v malých skupinkách s čepicemi v rukou přede dveřmi do kuchyně. Těžce dýchají. Adolf stojí ve svém pokoji a dívá se ven na prázdnou dílnu pod širým nebem. Nemůže to neštěstí vůbec pochopit, ale klid a prázdnota tam venku potvrzují, co mu řekli. Otec zemřel. Zcela náhle a neočekávaně. Otec je mrtvý. Otec je mrtvý a on je sám.

Začíná těžký život. Všechno je jinak. Matka, tato mlčenlivá malá žena, bere přísně a energicky otěže do rukou. Do jedné ze svých rukou. Ve druhé drží bič.

Když zemře jeho milovaný otec, je Adolfu Loosovi deset let. s ním zemřou šťastné dny dětství. A mezi matkou a synem vzplane nenávist, tak hluboká, tak neuhasitelná, že s takovou se můžeme setkat jen v řeckých tragédiích. Živnost otcovou smrtí neutrpí. Přijmou mistra a matka vezme vedení do svých rukou. Bývala vždy přísná a šetrná a po otcově smrti dohání obě tyto vlastnosti až ke krutosti. Dětem je odpíráno vše, co není nezbytně nutné k zachování tělesného a duševního zdraví. Dostávají stravu a ošacení pro tělo, je jim dovoleno chodit do kostela, aby nasytily ducha. Ale matka si s nimi nehraje ani jim nedopřeje zábavu, nedočkají se od ní sebemenší něžnosti. Matka dětem oniká – „špatně se choval, šel do svého pokoje“ – a už proto nemůže mezi ní a dětmi vzniknout vnitřní vztah. A krutostí usmrtí tato ubohá žena to jediné, co jí zůstalo: lásku svých dětí.

Hermína a irma se matce ve všem přizpůsobí a brzy tyto tři uzavřou spojenectví. spojenectví proti jedinému rebelovi v rodině. Pro Adolfa Loose je každý den bitvou. Matka po něm požaduje, aby usilovně studoval a vedl bezúhonný život. Vysvětlí mu, že on, jediný muž v rodině, musí již odmalička myslet jen na své sestry a jejich blaho. Je povinen studovat, převzít živnost a starat se o ně o všechny. Jak rád by to učinil, kdyby to od něho žádal otec.

Na gymnáziu je nejhorší žák. Během vyučování čte pod lavicí nejrůznější knihy a vůbec se nestará o napomenutí a tresty, jež se na něho jen sypou. Přesto neopakuje žádný ročník, koncem školního roku studuje vždy velmi horlivě, aby mohl postoupit do vyššího ročníku. Opakovat ročník by znamenalo prodloužit si o rok školní docházku a muset dál snášet poměry doma. Jeho kmotr, který se o něho trochu zajímá, matce radí, aby ho poslala na rok do Melku do klášterní školy. Poté, co rok uplyne, si v Melku oddechnou. Pošlou mladého Loose s nejhoršími známkami (ty dostal z kreslení a chování) pryč a zdráhají se ho přijmout příští školní rok. Musí tedy dál studovat v Brně na gymnáziu, které ukončí maturitou.

Matka zatím vede svou domácnost pevnou rukou. Je vzorná paní domu, dobře jej spravuje. služebné poslouchají, její slovo je zákon. skříně jsou plné plátna a domácího náčiní, stříbro se vždy zářivě leskne, ve spižírně nic nechybí, stůl bývá bezvadně prostřen a během svátků se jen prohýbá. Dětem v domě nic nechybí, jestliže se plně podřídí matčiným příkazům. Adolf matku nepřetržitě pozoruje a všechno, i to dobré, co dělá, vyvolává v jeho srdci nenávist. Dobré oblečení ani blahobyt nemohou nahradit porozumění a něžné jednání, po nichž touží jeho mladé srdce. Je mladík, dospívá a cítí, že má právo na radost a přátelství. Vše je mu ale odepřeno – nesmí mít přátele, nedostává kapesné, nechodí do cirkusu ani do divadla. Během týdne zná jen cestu do školy a zpět, na níž je přísně hlídán. V neděli ráno se jde do kostela a po obědě zapřáhnou koně do landaváku, kočáru se shrnovací střechou, a rodina se vydává na projížďku. Jestliže se Adolf během týdne choval dobře, smí sedět vedle kočího na kozlíku. Matka pochází z rodiny patřící k nižšímu šlechtickému stavu, z rodu baronů Wecker von Roseneck. Jednou za rok se tato rodina, která žije i na Moravě, navštěvuje. Adolf je už velký chlapec, rád by chodil s děvčaty, probudil se v něm muž. Matka ho však pozorně sleduje. V domě neslouží žádná služebná, a když jim kmotr při svých občasných návštěvách zanechá zlatku, je nutné ji ihned hodit do pokladničky.

Z Adolfa je zajatec. Leží v posteli a dumá. Matka je jeho žalářník, jak ji nenávidí. sestry jsou mu lhostejné, dvě hloupá děvčata, patří však nějak k příslušenství domácnosti. Nejsou obzvlášť hezké, ale on, mladík, je krásný, má vysokou postavu a ušlechtilé rysy. Proto ho matka nenávidí? Nebo nenávidí samu sebe, protože přivedla na svět génia? je taková maloměšťačka, že zaměňuje génia s monstrem? Nebo je to skutečně strach z budoucnosti, který cítí za obě dcery? Možná je to předtucha, jež se v příštích letech také skutečně potvrdí. Neboť obě dcery, které jsou tak upřednostňovány, zemřou mladé. Adolf, pronásledovaný a neúprosně trestaný, však přežije matku o dvanáct let.

Když Loos v pozdějších letech mluví o svém dětství, nikdy nevypráví nic jiného. smrt otce, nenávist vůči matce. On, který má dobrou paměť na lidi a události, nikdy neuvádí jméno nějakého přítele, ani ve škole ani po ní, nikdy se nezmiňuje o nějaké veselé události. Jeho jedinými přáteli jsou spolupracovníci na kamenickém dvorku, který chodí navštěvovat po škole. Matka hlídá pracoviště kameníků z domu a vidí Adolfa, jak mluví s lidmi, dívá se na ně při práci a pomáhá jim. Proti tomu nelze nic namítat, vždyť se naučí vše, co potřebuje, aby mohl brzy převzít živnost. I když je dost chytrá, nemůže číst Adolfovy myšlenky.

A jeho osamělost přispěje k tomu, že se stane mlčenlivým. Nač rozprávět s těmito třemi ženskými bytostmi o svých snech, pronásledovaly by ho ještě víc a chtěly připoutat k domu. Leží sám ve svém pokoji, mlčí a přemýšlí. Nenávist už tak zesílila, že již nebolí. Naopak, je jeho společníkem, v noci spí s ním a ráno se s ním probouzí. Bez této nenávisti by už vůbec nemohl žít a možná posloužila jako hnojivo rozházené na pole, na němž vyrůstal Loosův charakter a talent. Každý, kdo Loose dobře znal, totiž ví, že jeho charakter a génius byly nerozlučné.

Doba školní docházky konečně skončila. Loos musí pomýšlet na vojenskou službu. Protože absolvoval gymnázium, má právo na takzvaný „Jeden dobrovolnický rok“, to znamená na rok vojenské služby. Jednoročáci mají před sebou cestu do řad důstojníků, zatímco ostatní mladí muži, kteří navštěvovali měšťanskou školu nebo pocházejí z venkova a umí stěží číst a psát, musí absolvovat tři roky vojenské služby a mohou dosáhnout pouze hodnosti poddůstojníka. Adolf si svůj dobrovolnický rok odslouží ve Vídni u císařských myslivců. Na vojenskou službu se netěší nikdo. Adolf je však šťastný. Konečně, konečně se otevírají dveře žaláře a proti samotnému císaři matka nic nezmůže. Celý rok patří Adolf císaři františku josefovi: „Ať žije dlouho náš císař!“

Matka a kmotr dovezou budoucího vojáka do vídně a postarají se o všechny náležitosti: objednají uniformu, vyřídí doklady a ostatní formality. Lékařské vyšetření dopadne dobře, ačkoliv Adolf už trochu hůř slyší, ale tato vada není téměř patrná. Má nádherně stavěné tělo, je vysoký a silný, má dobré oči. schopen.

Adolf se téměř nemůže dočkat, až matka odjede. Ona sama se chce vydat na zpáteční cestu domů co nejdříve, dům a dcery jsou samy. A tak se rychle vrátí do Brna s uklidňující myšlenkou v srdci, že Adolf se ve velké armádě už naučí poslouchat. Rok brzy uteče, syn se vrátí domů a císař ani nikdo jiný na něj nebude mít nárok. Jen ona, matka, která ho vychovala pro sebe. sedí klidně v kupé 1. Třídy ve vlaku do Brna a dívá se na obilné lány míhající se kolem vlaku. Zdá se, že bude dobrá úroda. Její srdce je klidné, má pocit, že má to nejtěžší již za sebou.

Konečně zůstane Loos s kmotrem o samotě. Za tři dny se musí přestěhovat do kasáren. Kmotr ho zavede do Prátru, do restaurace, do divadla a konečně, konečně do nevěstince. Zatímco matka klidně spí pod svými velkými prachovými peřinami, leží on vedle ženy. Konečně je mužem.

Vojenská služba není pro Adolfa nejhorší. Je zvyklý na přísnou disciplínu a cítí se v kasárnách mnohem svobodnější než doma. Je mezi mladými lidmi, a i když se o ně zajímá jen málo, neruší ho. Ve volných dnech se chová jako všichni ostatní, chodí za děvčaty a vyhledává dobrodružství. Najímá si malý pokoj, kde může trávit volné noci. Kmotr mu půjčí peníze, a kromě toho dělá dluhy, jako všichni mladí lidé z dobré rodiny. Když musí matka dluhy zaplatit, rozpoutá pokaždé malé zemětřesení. Právě z toho má Adolf švandu. Konečně má možnost matce ublížit. Navíc je rozhazování peněz jeho velkou radostí. Peníze jsou pro něho jen kus papíru, který vydáme a jenž se vždy znovu vrátí, peníze nemají skutečnou hodnotu, ale co se za ně dá všechno koupit – krásné kožené holínky, cigarety, stříbrné dózy. Člověk může strávit volný den na venkově, může zajít do Klosterneuburgu, zajde si do zábavního parku, do Prátru, a zaplatí děvčatům nespočet jízd na kolotoči i houpačce, děvčata křičí a zvedají nohy, jsou vidět jejich spodničky a šněrovací boty a všechno je velmi vzrušující. samozřejmě to stojí peníze, 100 korun, 200, 300 korun, matka bude úplně zuřit, a právě to je na tom to nejveselejší.

Jednou se matka rozhodne, že pojede do vídně, aby si promluvila s kapitánem. Ten však nic nezmůže. Adolf Loos je dobrý voják, dosáhl už hodnosti praporčíka, je čistotný, dochvilný a miluje výcvik. V době míru není zvlášť těžké být vojákem, kromě toho se nikdy neopil, je velmi dobře vychovaný, zdvořilý, kapitán matku plně nechápe. Cožpak neví, že její syn je mladý muž? A ve dnech, kdy má volno, si může dělat, co chce. Matka jede zpět do Brna nazlobená. Císař františek josef je silnější než ona. Ostatně, muži se spojí a jsou pak silnější než vdova se dvěma neprovdanými dcerami. Ale vojenská služba už bude trvat jen šest měsíců, utěšuje se, potom se uvidí, kdo je silnější.

Šest měsíců uplyne, vojenská služba skončila. Loos je pohledný poručík s malým světlým knírkem, který se velmi dobře hodí ke zlaté hvězdě na jeho límečku. Když musí odložit uniformu, zůstane mu jen malý knírek a pevné rozhodnutí, že se již nevrátí do rodného domu.

Matka je zoufalá. Bombarduje ho dopisy, výhrůžkami. Přijede sama do vídně, aby ho přiměla k návratu. Ale nic se ho netkne. Matka a syn mají stejnou povahu, jeden ani druhý nikdy neustoupí. Matka se nakonec vrátí do Brna, velmi se však zlobí na svého nezdárného syna. Adolf zůstane ve Vídni a ještě přesně neví, do čeho se má pustit. Přirozeně se chce naučit stavět. K tomu se musí především naučit kreslit, protože kreslení je jeho největší slabina a on ví, že aby mohl studovat architekturu, musí umět kreslit, už jen proto, aby uměl druhým vysvětlit, co chce stavět. Proto se zapíše na Akademii výtvarných umění, spřátelí se s modelkami a stráví tak v akademii mnoho hodin, aniž nakreslí jedinou čárku. Žije z mála a z ničeho, tak jak se to naučí od malířů, a zjistí, že svoboda má větší hodnotu než jistota.

Čas od času zajede do Brna, aby si vyprosil trochu peněz, ale matka je stále lakomější a stále neúprosnější. Nenávist mezi oběma roste a bují. Dcery jsou zatrpklé a na nejlepší cestě, aby se z nich staly staré panny. Loos u nich jednoduše nevydrží. Ve Vídni je svobodný – chudý, hladový, ale svobodný. stále je na co se dívat, na Breughelovy obrazy v muzeu, klenotnici Habsburků, kvetoucí kaštany v Prátru, velikonoční mši v Hofkirche s celou vysokou šlechtou ve slavnostních uniformách. A na španělskou jezdeckou školu, tristana a isoldu v dvorní opeře, a když je člověk hodně unavený, na svatoštěpánský dóm, aby se zotavil a povznesl. A v noci přijdou na řadu děvčata. Postávají na ulicích, dívají se na něho. Někdy má peníze, aby šel s nimi.

Pak přijde černý den. Probudí se s horečkou a musí rychle běžet k lékaři. Černý den, kdy se dozví, že má těžkou nemoc. syfilis však tehdy představovala nejen neštěstí, podmíněný rozsudek smrti, ale byla to i velká hanba, kterou mladý muž zatížil svou rodinu.

Adolf dělá všechno, co mu lékař radí. Nemoc je však již ve velmi pokročilém stadiu, má za následek zánět varlete. Lékař mladému pacientovi radí, aby odjel domů, jelikož potřebuje dobrou a přísnou péči. Loos potlačí svou hrdost, jede domů a přizná matce pravdu. Matka je celá bez sebe, zírá na něho – je to její syn? Nemůže tu hanbu téměř snést, neboť pro ni to není neštěstí, jen hanba, hanba, hanba. Přijme ale ztraceného syna, uloží ho do postele a zařídí péči a léčbu. Možná, myslí si, teď dospěje k rozhodnutí, že zůstane doma a bude se muset starat o ni i o sestry a vést živnost. Tato slabá naděje doutná v jejím srdci a vede ji k tomu, aby se nelekala žádných výdajů, které by pomohly vrátit synovi zdraví.

Uplyne několik měsíců. Loos je stráví v posteli, s nesmírnými bolestmi a ve velké sklíčenosti. Pozvolna se však uzdravuje. Jednoho dne lékař prohlásí, že je zdravý, zcela vyléčený, nemoc už není přenosná, ale má nevratné následky: Loos již nemůže nikdy zplodit děti, otcovství je mu navždy odepřeno. Je však, díky bohu, opět zdravý. Že nebude nikdy otcem, jej netíží, naopak. Nemá nic proti malým dětem, ale nenávidí zamilované rodiče, kteří obtěžují celý svět vyprávěním o svých zázračných dětech. Kromě toho se mu zamlouvá jistota, že nebude moci nikdy přivést do jiného stavu nevinnou dívku ani nebude muset vzít na sebe otcovství cizího dítěte. Jeho neplodnost je pro něho pokynutí prstem Božím. Je úplně volný a vidí svou cestu před sebou. stejně jako si katolický kněz nesmí vzít ženu, aby nezplodil děti a mohl se věnovat jen Bohu a věřícím, tak musí on, Adolf Loos, sloužit lidstvu. Muž, který má sám děti, takto sloužit nemůže. Bude vždy a za všech okolností myslet na blaho svých dětí. Tak jako kněz musí připravit lidem cestu k věčnému životu, tak musí on, Adolf Loos, ukázat lidem, jak musíme žít, abychom našli nebe už na zemi. V dětství toto nebe postrádal, ale ví, že život a svět jsou zázračným Božím darem, pouze se musíme naučit jej správně používat. Dívá se kolem sebe a vidí život svých krajanů. A ačkoliv Rakousko tehdy bylo ještě bohatou zemí, mocnou monarchií, Loos náhle zjišťuje, že je vše nicotné a nesnesitelné. Procitne v něm touha po velké, daleké zemi: Americe. Zatím však na ni není ani pomyšlení.

Nejdříve jede do drážďan na technickou vysokou školu. Chce se tam naučit všemu, co potřebuje, aby mohl stavět a také aby mohl převzít otcovu živnost. V drážďanech pilně studuje, v Německu se však necítí dobře. Na technice ho napadají, protože se nechce připojit k žádnému studentskému spolku. Hrozí se studentů s jizvami po sečné ráně ve tváři a ostatní s ním jednají jako se zbabělcem, protože nechce mít žádné jizvy. V drážďanech prožije dva roky, a když dospěje k názoru, že se tam již nemůže nic naučit, vrátí se domů.

V Chicagu se roku 1893 otvírá světová výstava. Adolf Loos začíná snít o Americe. Ve dne v noci myslí na vzdálený ráj. Naléhá na matku, aby mu umožnila jet do Ameriky navštívit světovou výstavu. Matka však o tom nechce slyšet. Adolf má zůstat doma a převzít otcovu živnost. Cožpak už nezpůsobil dost neštěstí? Nestál ho jeho roční pobyt u vojska dost peněz? teď chce dokonce ještě cestovat! Ale Loos prohlašuje, že v žádném případě nezůstane doma a ani nepřevezme živnost. Chce se učit stavět. Boj s matkou trvá mnoho týdnů. Do Adolfova života opět zasáhne kmotr a po nekonečných rozmluvách se mu podaří matku přesvědčit. Nejdůležitější a nejpřesvědčivější při konečném rozhodnutí umožnit Adolfovi odjet do Ameriky bylo, že do Ameriky tehdy posílali téměř všechny budižkničemy. Zámožní lidé v Evropě se tímto způsobem za málo peněz zbavili svých nepříjemných příbuzných. Zpáteční cestu nezaplatili, a i když se evropští pobudové v Americe nestali všichni milionáři, většina z nich se alespoň naučila vydělávat si sama na chleba, založila rodiny a dnes jsou již předky nových generací.

Matka tedy souhlasila. Zanechala boje, ale stanovila podmínku: musí stvrdit podpisem, že se zříká dědictví a živnosti svého otce, že všechna jeho práva přecházejí na sestry a že už nikdy nebude klást nároky na matku a nevkročí do rodného domu. Loos vše podepíše. Dodrží svůj slib až na jeden bod. Do rodného domu musí vstoupit ještě jednou, v obou případech na přání matky. K tomu ale došlo o mnoho let později, když zemřela nejdříve Hermína a pak i irma. Adolf Loos zvítězil nad matkou, jel do Ameriky, s malým obnosem a s dopisem v kapse pro příbuzné svého otce, zámožnou rodinu ve filadelfii.

Jen ten, kdo znal Loose na cestách, umí si přibližně představit, co pro něho asi tato první velká cesta znamenala. Překypující radost ze života, kterou vždy pociťoval, ať se mu vedlo dobře nebo špatně, přitom přesáhla všechny meze. Neznal únavu, nepotřeboval jíst, neexistovalo žádné nepohodlí, jež by mu mohlo bránit v dokonalém požitku z cesty. Všemi smysly vnímal novou zemi, její obyvatele, zvyky, nástroje, oblečení, stravu i umění. Nadchl se pro všechno, co tuto novou zemi odlišovalo od Rakouska. Ať už se jednalo o uzené úhoře nebo sýr, o toaletní papír, o oděvy, obrazy, šperky nebo lidi – vždy bylo vše, co nabízela cizí země, mnohem cennější, krásnější a stálo za to si to pořídit. Přesto jsem pevně přesvědčena, že Loos byl nejtypičtější vídeňák, nejlepší Rakušan, že vídeň a Rakousko miloval z celého srdce a že právě jen vídeň byla místem, kde se mohl naplnit jeho osud: tragický osud všech skutečně velkých vídeňských duchů.

O svém životě v Americe napsal mnoho cenného Loos sám. Necítím se však povolána, psát o Loosovi jako umělci. Znala jsem dobře jen Loose člověka.

Co jsem ovšem nikdy správně nepochopila, bylo, proč žil Loos v Americe v největší chudobě, přestože se mohl tolik naučit, tolik vystihnout z nového ducha nové země. Zpočátku nachází přístřeší v ubytovně asociace YMCA (Young Men’s Christian Association), kde obývá pokoj se dvěma mladými muži, z nichž jeden, Rumun, je zanedlouho zatčen, protože prodával španělské mušky. Loos se velmi rozzlobí, že jeho spolubydlící nikdy nevyprávěl o španělských muškách, neboť, jak říká, je lze jen obtížně získat, a přesto musí být zajímavé vyzkoušet jejich účinek na nějakém vzpurném děvčeti.

Po krátkém čase opouští YMCA a bydlí spolu se dvěma zedníky, kteří mu obstarávají příležitostnou práci. Když nemá práci, stojí dlouhé hodiny ve frontě před jedním z velkých obchodních domů, kde v době hospodářské krize rozdávají nezaměstnaným chléb. Jiná firma vydává dva dny v týdnu kávu a cukr. Chléb je výborný, rovněž káva, a dávají mu jej dost na dva až tři dny. se svými spolubydlícími vaří ve společné obytné místnosti na lihovém vařiči skvělá jídla. Většinou pracuje v noci jako umývač nádobí. Později se přestěhuje k jednomu židovskému krejčímu do Bowery, kde mu nabídnou, že může spát na staré pohovce. Občas stráví několik dní s bohatým příbuzným ve filadelfii nebo na long islandu. Navštěvuje výstavu v Chicagu a všechno si důkladně prohlíží.

Ale nenajde práci. Přesto, když se po třech letech vrací z Ameriky, je to už ten velký Adolf Loos, který se vše naučil, je si zcela jist sám sebou, ví, jak se staví, jak se žije, velký Adolf Loos, jemuž málo lidí bude rozumět a většina ho bude nenávidět a bojovat proti němu. Jeho dílo je ale všechny přežije.

Když vypráví o Americe, nemluví nikdy o ženách. Jen zcela všeobecně chválí jejich líbeznost, půvab a vlídnost: Američanka nemluví, švitoří jako ptáček. Nosí světlé šaty, které se dají dobře prát, a na venkově si neobléká kroj, jak to dělá Rakušanka. Za deset minut uvaří senzační jídlo a v její kuchyni není nikdy cítit cibule. Je, všeho všudy, polobohyně. stále se usmívá a je věčně mladá. Ale v jeho vyprávění nezní žádné jméno, nevybaví se žádná určitá vzpomínka. Ptáčci pravděpodobně nešveholili pro chudého umývače nádobí.

Všechny americké písně, které byly na přelomu století v Americe moderní, však svým slabým hlasem Loos zpívá po celý život: „East side – West side“, „Rosy, Rosy“, „in the Bowery“ a „on a Bicycle Built for two“.

Jednoho dne se Loos vrátí do Rakouska. Vnější záminkou je jeho povolání na manévry. Je poručík v záloze, a jestliže se na povolávací rozkaz nedostaví, bude považován za dezertéra. Myslím si však, že se vrátil, protože jeho čas v Americe byl u konce. Naučil se všemu, co se naučit dalo. V Americe už neměl co pohledávat. Od jeho odjezdu z domova uplynuly tři roky.

Z Hermíny se mezitím stala neduživá dívka, ale irma měla víc štěstí, přinejmenším se to zdálo. Našla si muže a vdala se. Ačkoliv nebyl dobrým manželem, ale byl to pořádný „otrapa“, jak se Loos vyjádřil, porodila mu v roce 1897 syna, malého Waltera. Pak se přes ně přeženou neblahé události. Walterův otec opouští svou ženu irmu poté, co promarnil svůj majetek. Krátce nato na plicní chorobu zemře Hermína. Matka pošle zprávu o její smrti Loosovi a pozve ho na pohřeb. Ten na její pozvání přijede, hraje svou roli hlavy rodiny a doprovodí mrtvou sestru k rodinnému hrobu. Brzy musí návštěvu zopakovat, irma zakrátko následuje svou sestru. Teď je matka úplně sama s malým Walterem. Ten jí však patří, jen jí, a ona ho vychovává zcela podle své vůle.

Walterův otec zmizel, ale Walter je jeho syn a má jeho jméno. Je to české jméno. Matka opět začíná pomýšlet na živnost, která je teď určená pro malého Waltera. Bude tedy muset o něco poprosit. Nechce vidět cizí jméno nad bránou do firmy. Proto se obrátí na nenáviděného syna a prosí ho, aby Waltera adoptoval, aby byl oprávněn používat jméno Loos. Adolf souhlasí. Adoptuje synovce, dá mu své jméno, aby jméno Loos zůstalo zachováno, až Walter po smrti matky zdědí živnost.

Uplynou léta, matka a syn žijí odloučeně, matka v Brně vychovává svého vnuka a vede živnost, syn ve Vídni staví, bojuje, je napadán, žení se, dá se rozvést, hodně cestuje po světě, je slavný. Ale žádný z nich nechce vědět o tom druhém. Velká nenávist mezi nimi leží jako žulový balvan.

Matce je víc než osmdesát let, Loos překročil padesátku. V roce 1921 se u nás jednoho dne objeví světlovlasý mladý muž. Je to Walter. Přichází se vzkazem. Matka je velmi nemocná. Nemá strach ze smrti, má však strach zemřít, aniž by zajistila Waltera a jeho dědictví. svého syna sice vydědila, ale přesto by mohl popírat platnost závěti, až bude matka jednou mrtvá. Proto mu nabízí odstupné, ve výši 10 000 českých korun, když Loos podepíše, že nebude zpochybňovat Walterovo dědictví. Matka nechce syna vidět. Cesta do Brna by byla zbytečná. A tak Loos podepíše prohlášení, že se vzdává nároků na dědictví po matce. Krátce nato matka umírá a bere si svou nenávist s sebou do hrobu. Loos na pohřeb nejede. O své matce už nikdy nemluvil.

2.
ZAČAL ROK 1917

Ležíme v Loosově bytě na velké pohovce, na gauči, v obývacím pokoji s tmavě obkládanými stěnami. Ležíme v těsném objetí pod silnými pokrývkami, jsme úplně oblečení, neboť všechno se odehrálo tak náhle. Přišla jsem k němu do bytu, vstoupila do místnosti, chtěli jsme jít do dorothea podívat se na japonský paraván, který jsem měla v úmyslu koupit. Loos si už nasadil klobouk – ale náhle mě objal a zanesl mě na pohovku. A teď ležíme úplně tiše a nevíme, co se s námi děje. Alespoň já to nevím.

Je mi sedmnáct a jsem ještě zcela nezkušená. srdce mi tluče, div nepukne. Také jeho srdce silně bije, cítím to přes jeho ručně pletenou těžkou vestu; ale nepromluví ani slovo, jenom zavře oči a tiskne mě něžně a opatrně k sobě. Nevím, jak dlouho tak zůstaneme, aniž bychom promluvili, aniž bychom se pohnuli. Oknem nahlíží dovnitř šedivé zářijové odpoledne, je začátek deštivého a chladného válečného podzimu. V pokoji je chladno, ale pod tlustou dekou necítíme chlad.

Náhle Loos vyskočí a rozváže si obě šněrovací boty s protivnými papírovými podrážkami, sundá mi boty a vlhké punčochy, říká „ubohé dítě“ a opatrně mi tře nohy, až jsou teplé. Pak si opět lehne vedle mne, obejme mě a líbá mě.

„Proč mi nepoložíš ruce kolem krku?“ zeptá se. „Jsem ti snad protivný?“ Propánakrále, myslím si, cožpak necítí, jak jsem zamilovaná? Ale jsem úplně nezkušená, neznám pravidla hry. Poslušně mu položím ruce kolem krku, hlavu skryl v mých dlaních, mezi prsty cítím jeho hebké, už trochu prořídlé vlasy. Vidím těsně před sebou milovanou, krásnou tvář se zavřenýma očima, srdce mi téměř puká něžností. V místnosti se zvolna stmívá. Bílé stěny svítí mezi tmavými dřevěnými trámy. Tady v pátém poschodí zní hluk z ulice, zvonění tramvaje jako z velké dálky. Všechno je jako ve snu.

Loos mě zase líbá, teď však v jeho objetí cítím nebezpečí. Vymknu se mu a vyskočím. I on se zvedne a následuje nutné, ale trochu trapné vysvětlení. „Ano, jsem ještě panna. Jsem zasnoubená s jedním mladým mužem, je však na frontě a ještě nikdy jsem s ním nebyla sama.“

Moje matka mě s ním zasnoubila, právě když mi bylo čtrnáct let a když zrovna začala válka. Má matka rozhoduje o všem v mém životě, dává na mě ale také pozor, nikdy mě nenechala samotnou. V podstatě z toho mám radost, protože toho mladého muže nemiluji. Teď je však válka, je na frontě a přijede do vídně jen každého půl roku na několik dní, takže se dá všechno snášet snadněji.

Loos přemýšlí. Zakroutí hlavou. „Co si to jen měšťáci pošetile myslí o panenství,“ řekne. „Ale neměj strach, nic ti neudělám. Neztratíš svou nevinnost. Nemám právo tě učinit nešťastnou,“ dodá. Lehli jsme si znovu na gauč, v místnosti bylo na sezení příliš chladno. Loos teď ležel úplně tiše a mohla jsem sledovat, že přemýšlí. Když přemýšlel a uvažoval, měl jeho obličej zvláštní výraz, jeho pohled pronikal všemi věcmi a on zapomínal na své okolí. Možná k tomu přispěla i jeho nedoslýchavost. Leželi jsme tedy úplně tiše a čekala jsem, co se bude dít, cítila jsem se však dost nešťastná. Náhle jsem se zděsila. Loos položil ruku na mé přirození, a i když jsem byla oblečená, přesto jsem cítila tlak a magnetismus první mužské ruky, která se mě dotkla.

„Nelekej se,“ uklidňoval mě, „nic ti neudělám. Chci ti jen něco říci, něco, co je velmi důležité a jsem ti to dlužen. Vždyť nevím, jestli zase přijdeš, ale musíš se to naučit.

Vidíš, to,“ a mírně přitlačil na nejcitlivější část mého těla, „To je to nejdůležitější na Zemi. Kolem toho se točí celý svět. Kdyby nebylo přirození ženy, nikdo by nepracoval, protože by nikoho nezajímalo vydělávání peněz, nač, když by je nebylo možné nikomu dát? Kdo by si chtěl něco koupit, kdyby tím nemohl udělat dojem na nějakou ženu? Kdo by chtěl mít větší auto, krásnější kravatu? továrny by se zastavily, vynálezci by už nechtěli nic vynalézat, ani básníci by nic neopěvovali, kdyby nebyla děvčata. A dělníci, rolníci, snažili by se vydělávat peníze, kdyby nikoho neměli, žádnou dívku, kterou by bylo možné dobýt krásným šátkem nebo barevnou stužkou? Ne, bez toHo by se svět už dávno zastavil. samozřejmě jsme příliš kultivovaní, než abychom si to přiznali. Divoši však všude malují totemy, ti se nestydí přiznat pravdu. Žijí ještě v ráji. My, my se stydíme. Víš, proč muži trvají na tom, aby žena byla před sňatkem pannou? Protože žena tak nemá možnost srovnávat. Když nevěsta nevstoupí na svatební lůžko jako panna, může třeba zjistit, že její muž není nic zvláštního, panna však nemá možnost srovnávat, jelikož nezná nic jiného. To je hlavní věc.“ opět jsem cítila mírný tlak jeho ruky. „Nezapomeň na to, kolem toho se točí celý svět. A teď je čas, abys šla domů.“

I když Loosovi bylo již čtyřicet sedm, byl právě tento podzimní týden povolán k výkonu vojenské služby. Byl už hodně hluchý, stát však potřeboval všechny muže, staré, mladé, hluché i poloslepé, všichni byli povoláni. Loos byl záložní důstojník a jeho vojenský útvar měl základnu v Sankt Pölten. Dostavil se proto do tohoto malého města. Protože vedl kurzy a pořádal přednášky ve Vídni, bylo mu dovoleno vykonávat službu jen třikrát týdně. Jednalo se samozřejmě o službu v kanceláři, nikdy jsem ale nezjistila, co tam vlastně dělá. Zbývající tři dny v týdnu trávil ve Vídni a odpoledne jsme bývali spolu. Celý týden jsem měla hodiny tance u sester Wiesenthalových, kromě toho jsem už sama vyučovala tanec, a když jsem v devět hodin večer dorazila domů, neměl nikdo podezření. Naše šťastné chvíle začínaly třikrát týdně ve tři hodiny odpoledne a končily v osm hodin večer.

Během těch odpolední jsem s Loosem prožívala celý jeho dosavadní život. Nebylo co jíst a kromě vody ani co pít. Nenašel se kousek uhlí, aby se zatopilo v pokoji. Nehrála divadla ani kina, nic. Rozhlas a televize nebyly ještě dlouhou dobu vynalezeny. V kavárnách nenabízeli kávu a chodilo do nich příliš mnoho známých, my jsme ale chtěli být sami.

Pro nás existoval jen „gauč“. Brzy jsem přišla na to, že gauč nepatří do obýváku, ale do ložnice, že to byla postel, kterou Loos z útlocitu přemístil do obývacího pokoje, aby mě nepřijímal v ložnici. Odtáhli jsme proto naše lůžko zpátky do ložnice, do slavné ložnice, kterou Loos zařídil pro svou první ženu linu. Ložnice byla zřejmě velmi krásná, když byla nová, kolem dokola v ní visely bílé závěsy ze stehové tkaniny piké, zakrývající zdi a skříně. Vestavěné skříně tehdy ve Vídni ještě neznali. Na pohovce byla rozprostřena spousta bílých kožešin, které pokrývaly i podlahu. Tak vypadal pokoj, když byl nový. Teď byly kožešiny špinavé a rozežrané od molů, závěsy byly potrhané. Vyprala jsem je a kožešiny jsme dali pryč.

Celkově Loos neměl rád ve svém bytě změny a pokaždé, když jsem chtěla uklízet, se tomu bránil. Na knihách v pokoji s krbem leželo na prst prachu. „Jen to nech,“ mávl rukou Loos, „nemá smysl vířit prach. Vždyť se zase usadí. Pojď pod deku, je taková zima, pojď.“

A tak došlo k tomu, že mi postupně vyprávěl o celém svém životě. Měl rád uplynulá léta, přítomnost přece byla tak tvrdá a nehezká. Hlad, chladno, smrt a žádná naděje.

Někdy jsme se šli trochu projít. Zdi byly plné vývěsek: 4. válečná půjčka, 5. válečná půjčka, „Podívej se,“ upozornil mě Loos, „Jedna válečná půjčka kouše druhou do ocasu.“ smáli jsme se, ale nebylo nám do smíchu.

Je válka, je válka, ó Bože na nebesích,

zabraň našemu trápení a zmírni je.

Je žel válka a já toužím,

abych na ní neměl vinu.

To provolával Karl Kraus ve své přednášce v malém sále Koncertního domu, když přednášel Modlitbu císaře. stáli jsme tam a chvěli se a ve svém nitru jsme plakali. Potom jsme se vydali do šenkovny v hotelu imperial a dali si vydatnou polévku. Loos měl velmi nemocný žaludek, trpěl žaludečními vředy a polévka byla to jediné, co snesl.

Když musel Loos narukovat, šel ke Knižeti, svému oblíbenému krejčímu, a objednal si uniformu, kterou sám navrhl. Místo předepsané polní šedi zvolil hnědou barvu, jakou mají americké uniformy. Kalhoty byly hladké a obyčejné jako civilní kalhoty, kabát uniformy byl zhotoven podle kabátu amerických důstojníků, měl mnoho velkých kapes a zvednutý límec, na němž se třpytily dvě hvězdy, které mu příslušely jako nadporučíkovi. Uniforma mu nádherně sedla, jen to nebyla rakouská uniforma. Přesto ji stále nosil, aniž si s tím lámal hlavu, a nechal se v ní vyfotografovat u setzera. Často jsem se ptala, co asi říkají důstojníci v Sankt Pölten na tento velmi pěkný výstřední úbor. Zřejmě ale nebrali Loose jako vojáka vážně a nechali jej na pokoji. V důsledku požívání válečné stravy byl stále nemocnější. Brzy dostal kvůli nemoci delší dovolenou, prožili jsme ji doma.

3.
NEVĚSTKY

Neúnavně procházejí nevěstky ulicí sem tam. Neúnavně klapou jejich sešlapané střevíce s vysokými podpatky po dláždění. Unavené oči vrhají rychlé, odhadující pohledy na kolemjdoucí. Na rozích ulic si trochu odpočinou, někdy se vytvoří skupinka a ony spolu tiše a rychle rozmlouvají. Jedna si zapálí cigaretu a honem udělá několik šluků. Pak se rozejdou, rozprchnou všemi směry, a zase začíná klapot po dláždění. Mladší jsou většinou velmi hubené, nosí tenké šaty a čepice nakřivo. Vlasy mají následkem častého barvení porušenou strukturu, zuby jsou zkažené, obličej pomazaný líčidlem. starší o sebe pečují víc, jsou čistotnější, většinou obtloustlé, oblečené do sametu a hedvábí a nosí velké klobouky. Všehovšudy je to učiněný karneval, který se tu odehrává. A stále se najde dost děvčat, která si vyberou toto řemeslo. Tvrdí, že je méně namáhavé než prát prádlo nebo drhnout podlahu. Myslím, že se přepočítala.

Korutanská třída se táhne od svatoštěpánského dómu až k opeře, oba chodníky jsou lemovány nádhernými obchody, ve výlohách se skví všechno, po čem srdce touží. Vídeňáci chodí celý den na procházku, prohlížejí si výkladní skříně, nakupují v obchodech po obou stranách ulice. Během dne jsou obě strany ulice zrovnoprávněny, neexistuje mezi nimi rozdíl. Ale jakmile se setmí, obraz se změní. Nevěstky zabírají levou stranu ulice. Je jim dovoleno pohybovat se pouze po levé straně, běda, kdyby překročily ulici. Žádná to však nezkusí, vědí dobře, že by to bylo nemožné a že by skončily na policejní stanici. Proto se pak opatrně vynořují z Anenské ulice či z Jánské ulice a postávají na rozích. A když obchody zavřou, začne chození.

Proč mám z těchto děvčat strach? Nejsem už přece dítě, vím, proč tady jsou. Vím, že mi nemohou nic udělat, a přece mám strach. Ne ten velký strach, jaký cítíme před rozzuřeným býkem, ani komický strach, jaký máme z žen, které prodávají na trhu pamlsky a jež někdy člověku spílají, když jde s kloboukem a nákupní taškou na trh nebo se odváží smlouvat. Ne, je to malý temný strach, jaký možná míváme z netopýra. Neznám žádného žijícího člověka, který by se někdy srazil s netopýrem. Přesto se občas vyprávějí staré báchorky o netopýrovi, jenž se zaplete člověku do vlasů.

A všichni tomu věří.

Nyní mám najednou odvahu a dívám se dívkám do obličeje. Mají prázdné oči, sklíčené tahy obličeje, vůbec mě nevidí a chodí z místa na místo. Loos mě bere za ruku a jdeme klidně noční Korutanskou třídou, po levé straně.

Náhle se něco stane. Dívky se dají celé zoufalé do běhu, téměř nás předbíhají a schovávají se v postranních ulicích, za domovními vraty i za plakátovacími sloupy. To, že se rozběhly na všechny strany a hledají úkryt, vyvolává dojem, že je jich mnohem víc než předtím. Jsou zoufalé, narážejí do sebe a jedna upadne. Rychle zahýbáme do postranní ulice, už blízko náměstí. „Razie,“ poznamená Loos, „policie.“ Podpatky už klapou i za námi. Několik dívek se přehnalo kolem nás. Najednou se jedna z nich zastaví a řekne:

„Pane Loosi, pane Loosi, proboha, pomozte mi!“

Loos se na ni podívá, vezme ji klidně za ruku a vyzve mě: „Zavěs se do ní a mluv s ní.“

„Dobrý večer,“ povídám, „Jak se vám daří?“

„Ne, ne, tak ne, mluv s ní přirozeně, vykládej o své tetě, vyprávěj něco.“ táhne nás dál, policie je už za rohem.

Pokračujeme klidným krokem v cestě. Dívka, která jde mezi námi, se chvěje. Mám sice sedm tet, ale nemám o nich co vyprávět. Vtom mě napadá něco jiného a obracím se k ní: „Víš, že jsem měla příušnice? Byla jsem tááákhle oteklá!“ všichni tři se smějeme a policie mezitím projde kolem nás. Dívka se zastaví a oddechne si. Loos ji dovede k pouliční lampě a prohodí s ní několik slov. Nakonec jí dá trochu peněz. Dívka je nechce přijmout, ale Loos prohodí: „Raději se vrať, když si pospíšíš, ještě stihneš elektriku.“ dívka se na mě podívá a osloví mě: „Děkuji, slečno, mockrát děkuji.“ Pak se otočí a odchází. Vypadá jako starý unavený kůň.

Doma Loos vypráví: „Ano, byla to dívka, která před mnoha lety přišla do Café Museum ke stolu stálých hostů Petera Altenberga. Nebyla nijak zvlášť hezká, ale byla hodná, opravdová kamarádka. Potom přicházela méně a méně často.“ jednou ji Loos potkal na ulici. Šaty se jí na těle rozpadaly a měla úplně rozedrané boty. Vzal ji s sebou domů a daroval jí staré šaty a střevíce, které po sobě zanechala Bessie. Celá vděčná plakala. Začala jsem se ptát: „Proč nedělá něco jiného. Proč nepracuje?“ všechny ty hloupé otázky, které si v životě klademe, když jsme ještě mladí a cítíme se jistí. Kdy ještě nevíme, že je něco, čemu se říká „osud“ a co je silnější než my.

Loos mlčí a dívá se na mne. Pak začne pomalu vysvětlovat. Chudoba, osamělost, pasáci, policie – začínám chápat.

„Proč utíkala děvčata před policií, když přece mají průkazky prostitutek?“

„Zaprvé, protože většina z nich patří do jiného obvodu. Naše přítelkyně měla dovoleno pracovat jen u Západního nádraží, jelikož ale klienti na Korutanské třídě platí lépe, snaží se děvčata sehnat zákazníky tam. Jedna z nich hlídá a dá znamení ostatním, když hrozí nebezpečí. Proto začala najednou všechna utíkat.“

Loos vypráví klidně, jako kdyby popisoval třeba život včel v pleteném úlu. „Ubožačky,“ povídá, „pořád jsou na ulici, neustále je někdo honí, často nemají ani trochu chleba v žaludku. Vůbec teď, kdy jsou všechny nevěstince zavřené; nejdřív je vyhodí ven na ulici a pak je honí jako zajíce.“

Po chvíli vzpomíná na svou první noc lásky v nevěstinci.

„Jaká to byla dobromyslná žena,“ říká. „Můj kmotr zamluvil velký pokoj, byli jsme tři, on, jeho přítel a já. Objednal pořádný banket a holka nám musela servírovat. Posadili jsme se proto ke stolu a potom vstoupila. Byla úplně nahá, měla na sobě jen dlouhé černé punčochy a vysoké boty na vysokých podpatcích. Nebyla už mladá a byla dost tlustá, byla to ale první nahá žena, kterou jsem viděl. Přicházela a odcházela s mísami a talíři a servírovala jeden chod za druhým. Nechtěl jsem dát najevo, že jsem nováček, a díval jsem se na ni co možná nejmíň, ale vzrušením jsem téměř nemohl polykat. Konečně jsme dojedli a ona odešla za paraván, kde stála postel. Nejdřív přišel na řadu kmotrův přítel, protože byl host, pak můj kmotr a nakonec se dostalo na mě. Můj Bože, jakou práci měla ta chuděra se mnou. Byl jsem dlouhým čekáním tak vyčerpaný, že jsem ležel jako mrtvý. Tato dobrá žena však se mnou měla tak neuvěřitelnou trpělivost, že celá věc nakonec přece jen vedla ke kýženému výsledku.“

Zakroutil hlavou a zasmál se: „Jak je to všechno dávno,“ prohodil. „Co všechno člověk nenatropí, když je mladý. Dnes už bych si nemohl lehnout s kdejakou ženou do postele. Člověk je velmi delikátní, když je starší. Chce mít vlastní ženu a musí se mu líbit, on musí milovat ji a ona musí milovat jeho.“ Nenacházím na to všechno odpověď, je to pro mě příliš nové, ale zdá se, že Loos ani odpověď neočekává. „Dříve byly nevěstky mnohem hezčí,“ zamyslí se. „Ty dnešní jsou příšerné. Ale měla bys je vidět za mého mládí. Nelítaly také tolik po ulici, chodily do Prátru, do kaváren nebo se pomalu procházely ve dvojících v městském parku. Dělaly to samozřejmě do doby, než je pochytali a zavřeli do nevěstinců. Za jednou jsem chodil. Nechtěla o mně nic slyšet. Žádala deset korun, já jsem však měl jen pět a nedalo se nic dělat. Běhal jsem za ní celé dny, ale všechno bylo marné. Nechtěla ustoupit. Pak jsem ji dlouhou dobu neviděl. Jednoho dne stanula přede mnou zcela neočekávaně na ulici, elegantně oblečená a ve velmi dobré náladě. Vůbec jsem ji neviděl, ale zastavila mě a vyprávěla mi, že si našla bohatého přítele, který jí zařídil byt, a teď už nemusí chodit na lov mužských. A měla takovou radost, že mě pozvala k sobě na návštěvu. Šel jsem s ní samozřejmě do jejího bytu, byla ke mně milá a vstřícná, nejdřív jsme se dobře najedli a potom jsem s ní směl strávit celou noc v její nové posteli s nebesy. Byl to ráj na zemi.“ Následuje dlouhá pomlka. Konečně prohodí: „A ta mě nakazila. Kdo to mohl vědět. Právě ona.“ Pauza. A pak ještě dodal: „Ale Bože, jak byla hezká, byla to ta nejhezčí nevěstka, jakou jsem kdy viděl.“

4.
KELÍMEK OD HOŘČICE

Vždy, když Loos mluví o své první ženě lině, voní to v místnosti jako v kavárně. Protože se o ní zmiňuje často, voní to zde často po kavárně. Možná to lze vysvětlit jedním jevem, a to mým nadmíru vyvinutým čichem. Pročmuchávám se životem. Cítím koření, které obsahují pokrmy, cítím jaro v teplém jižním větru, na kilometry cítím kvetoucí trávu. strkám nos do Loosových obleků z homespunu, ručně tkané látky z hrubě mykané příze, voní nádherně po kouři ze spalovaného dřeva. „Ano,“ říká Loos, „Tak musí vonět pořádný homespun, jelikož angličtí rybáři jej předou ve svých chýších a trvá mnoho měsíců, než je nějaký kousek hotový. Během této doby nasaje látka kouř ze spalovaného dřeva a všechny ostatní vůně domova rybářů a už nikdy tuto vůni neztratí. Tak se rozeznává pravý homespun od falešného, který se vyrábí v továrnách.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Můj život a Adolf Loos.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.