Vydalo Nakladatelství KAZDA, s.r.o., v roce 2021,

Nové sady 2, 602 00 Brno.

www.knihykazda.cz

info@knihykazda.cz

tel. +420 725 518 237

Elektronické vydání:

Vydalo Nakladatelství KAZDA, s.r.o.

Všechna práva vyhrazena

Datum poslední aktualizace: únor 2020

Formát elektronické knihy: EPUB

ISBN 978-80-7670-024-6

Vytvoření elektronické verze PureHTML.cz, 2021

Papírové vydání:

Poprvé vyšlo pod názvem
Kielings kleine Waldschule – vom Leben in der Natur
v Německu v nakladatelství Piper Verlag v roce 2020.

© 2020 Piper Verlag GmbH, München/Berlin

1. vydání

Přeložila: Magdalena Havlová

Jazyková redakce: Lenka Pučalíková

Odborná korektura: Vojtěch Zavadil

Sazba a úprava obálky: Kristýna Franková

Tisk a vazba: CPI Moravia Books s.r.o., Brněnská 1024,
Pohořelice, Česká republika

ISBN: 978-80-7670-020-8

Knihy lze zakoupit přímo u nakladatele
na www.knihykazda.cz se slevou 20 % nebo v knihkupectvích.

fotografie: Andreas Kieling (str. 74, 142), Erik Kieling (str. 112),
Thore Kieling (str. 19, 106), Lea Goldberg (str. 29, 38, 58, 59, 161, 201)

fotografie na obálce: Martin Prochazkacz, Andreas Kieling,
Virrage Images, wladimir.losowski, Lea Goldberg

Pro Leu

Člověče!

Jsem teplem tvého domu

v mrazivých zimních nocích,

stínem, jenž tě chrání,

když letní slunce žhne.

Jsem krovem tvého domu,

deskou tvého stolu.

Jsem ložem, v kterém spíš.

Jsem dřevem,

z něhož stavíš svoje lodě.

Jsem topůrkem tvé sekery,

dveřmi tvojí chýše.

Jsem dřevem tvé kolébky

i tvé rakve.

Jsem chlebem dobroty

a květem krásy.

Vyslyš mou modlitbu:

Nenič mne!

Tato prastará „modlitba lesa“ od neznámého autora visí na stěně jednoho hostince v kraji Eifel a už jsem ji viděl i na cedulích na okraji lesa v různých německých regionech.

Předmluva

Když mi bylo zhruba čtyřicet, měl jsem obavy, že by můj zájem o zvířata a obecně o přírodu mohl ochabnout a že potom, až mi bude šedesát, už budu zcela nasycen a moje zvědavost a touha po poznání prostě vymizí. Pro někoho, kdo se živí natáčením filmů o zvířatech, by to byla katastrofa středního rozsahu. Avšak čím jsem starší a čím lépe chápu, jak příroda funguje a co udržuje věci pohromadě, tím víc se ptám a dovídám a tím víc mě to zas táhne ven. Kdybych měl popsat, co mě s přírodou spojuje, řekl bych, že radost duše. Jsem šťastný, když mohu být venku v přírodě. Teď dokonce víc, než když mi bylo třicet nebo čtyřicet. Důvodem může být i to, že nyní mám více jiných povinností a už nemohu trávit venku tolik času jako dřív. I tak ale zabírá příroda velkou, hodně velkou část mého života.

Tuto lásku, tento blažený pocit, který v přírodě zažívám, bych rád sdílel s co nejvíce lidmi, a tak se vlastně zrodila myšlenka „Malé lesní školy“ na sociální síti Facebook. Zajímavé je, že moji přívrženci jsou na jedné straně lidé, kteří vidí přírodu spíše pragmaticky a realisticky. Hodně chodí na pěší túry, s přírodou žijí, pociťují ji, vidí, slyší, vytvářejí si o ní svůj vlastní obraz. Některé z nich například lov nijak zvlášť nevzrušuje, zatímco jiní v něm spatřují nutnost, odmítají však zabíjení zvířat kvůli trofejím. Na druhé straně jsou příznivci, kteří přírodu zažívají takříkajíc mým prostřednictvím. Nezřídka si o ní vytvořili velmi romantickou představu, takže jim nesedí leccos z toho, co říkám – například to, že zvířata podléhají instinktům a zdaleka se nechovají tak sociálně, spravedlivě a harmonicky, zkrátka že to není taková idyla, jak bychom si přáli. To vede k tomu, že mi někteří z nich dokonce vypověděli „přátelství“, protože si svůj idealistický pohled na přírodu nechtěli nechat zničit. Jedna věc je ovšem jistá: Příroda není sama o sobě dobrá. A právě tak není ani sama o sobě špatná. Vlci, muchomůrky a jedovatí hadi nejsou „zlí“. Morální hodnocení je ryze lidská záležitost.

Doufám, že se mi díky této knize a vůbec veškeré mé práci – filmům, knihám, přednáškám a příspěvkům na facebooku i všemu ostatnímu, co dělám – podaří vypořádat se aspoň částečně se všemi těmi klišé, předsudky a strachy, které dnes v Evropě ohledně zvířat panují, probudit zájem o přírodu jako takovou, o neobyčejné přírodní úkazy, které je třeba objevit a chránit. Důležitý je pro mne celek, proto většinou nebudu zmiňovat jednotlivá fakta, která lze spolehlivě dohledat na internetu – například jaké velikosti, hmotnosti či věku mohou jednotlivé druhy zvířat dosáhnout.

Úvodem

Svoje první intenzivní setkání s přírodou jsem samozřejmě prožil v Německu. Pak jsem ale sledoval, jak v televizi vystupovali Bernhard Grzimek, Wolfgang Ullrich a Heinrich Dathe,1 četl dobrodružné romány Jacka Londona, Ernesta Hemingwaye a Marka Twaina. Tyto knihy přírodu líčily jako nesmírně mocnou a velice nebezpečnou. Přesto, nebo možná právě proto jsem už velmi brzy začal snít o tom, že se vydám do širého světa. V Durynsku jsem mezitím už dokázal skoro každého mravence správně pojmenovat. Po útěku z tehdejší NDR jsem se jako sedmnáctiletý dal najmout na loď v naději, že poznám co možná nejvíc cizích zemí. Stále si ještě živě vzpomínám na okamžik, kdy jsem spatřil svého prvního klokana. Patřil k druhu wallaby, byl velmi malý a já si pomyslel, že to je divné, klokany jsem si přece představoval mnohem větší.

Křižování oceánů mě nemohlo natrvalo uspokojit, a tak jsem připadl na myšlenku, že se stanu hajným. Les a zvířata, to byly dvě věci, které mě fascinovaly ze všeho nejvíc. Přání poznat ještě větší kus světa nicméně přetrvávalo. V roce 1988 jsem z pověření Společnosti pro technickou spolupráci odjel do Číny, abych tamní kolegy podporoval v jejich snahách o výnosné lesní hospodářství. V prvních letech dráhy filmaře, vstupujícího do světa zvířat, mě to táhlo na Aljašku, poté do Afriky, na Sibiř, do Austrálie. A vždy znovu na Aljašku. Celou tu dobu jsem si kladl otázku, zda moje děti později ještě někdy uvidí ledního medvěda, pandu, gorilu horskou či etiopského vlčka.

S padesátkou na krku jsem se tak nějak zase „rozpomněl“ na Německo. Částečně proto, že jsem z těch úmorných cest byl už poněkud zničený. Celé týdny putovat Aljaškou, teploty setrvale pod nulou, noc co noc spát na zmrzlé zemi, tvrdé jako kámen, a pořád s sebou vláčet filmařskou výbavu a spoustu dalších věcí (stan, spací pytel, jídlo atd.), to v padesáti už nejde tak snadno jako ve třiceti. K tomu se přidaly změny na kůži a šedý zákal v důsledku nesmírně intenzivního ultrafialového záření na ledových krách. Rozhodující událostí však nepochybně bylo putování podél 1 400 kilometrů dlouhé někdejší vnitroněmecké hranice v roce 2009, které bylo i jakousi cestou do mé vlastní minulosti. Po nesčetných zkušenostech a zážitcích všude ve světě jsem získal naprosto odlišný pohled na přírodu přede dveřmi svého domu a objevil ji sice nikoli nově, ale znovu. A přitom jsem učinil ohromující zjištění: Páni, zdejší příroda je stejně tak zajímavá! A navíc je tu jaksepatří rušno. Zvířata, která v dobách mého mládí nebylo možné zahlédnout, jako je například výr, sokol stěhovavý nebo čáp černý, či druhy, které v Německu prostě vyhynuly, jako třeba rysi a vlci, tu najednou zase jsou. U obojživelníků a hmyzu se kolo osudu naneštěstí otočilo opačným směrem. V dětství by mě bylo nenapadlo hnát se za otakárkem ovocným či fenyklovým, který je bezpochyby jedním z nejnádhernějších denních motýlů, protože je ještě bylo možné vidět úplně všude.

O svoje fascinující dojmy jsem se chtěl podělit, a protože rád vyprávím a jsem zvyklý se i za kamerou chovat tak jako v běžném životě, začal jsem natáčet krátká videa na facebook. Neměly to být žádné dlouhé epické příběhy, spíš jsem chtěl zprostředkovat fakta, a to s lehkostí. Podobně, jako když jsem ve svých třinácti, čtrnácti či patnácti letech vyprávěl kamarádům o svých dobrodružstvích v lese. Zatímco moji přátelé si pod pojmem „dobrodružství“ představovali muchlování s děvčaty, já jsem žasl, co lze v lese všechno objevit. Přesně jsem věděl, kde je velké mraveniště, kde se najde slepýš nebo čerstvá krtina, kde žijí v malé tůňce mloci, znal jsem ropuší skrýše, věděl jsem, kde najdu pstruhy a kam se vydat, abych nejen slyšel, ale i viděl jeleny v říji. A když se o mě náhodou zajímala nějaká dívka, tak jsem vždycky chtěl, aby se toho všeho účastnila i ona. Skutečně se mi občas podařilo některou přemluvit, aby se mnou šla lesa; tam jsem také dostal svoje první políbení a dodnes vím, jak ta dívka voněla. Žádná ale nesdílela moje nadšení pro všechny ty objevy, které lze v přírodě učinit.

Tehdy se mi ani nesnilo o tom, že jednoho dne najdu přítelkyni, která by se pro přírodu dokázala nadchnout stejně jako já a která by v sobě měla i neuvěřitelný objevitelský zápal, a že mě navíc budou tisíce dívek a žen – alespoň virtuálně na facebooku – do lesa následovat. Duch doby je dnes úplně jiný než v časech, kdy jsem chodil do školy; dnešní mládež fandí nejen Edu Sheeranovi, Rihanně či Apache 207, nýbrž i zvířatům a přírodě vůbec. Každopádně jsem měl rázem spoustu příznivců, a sice ze všech věkových a profesních skupin, a jejich počet neustále narůstal. Mezitím už překročil hranici 300 000 sledujících. Nikdy předtím jsem si nedokázal představit, že například můj příspěvek o dlouhozobce svízelové, nočním motýlovi z čeledi lišajovitých, sklidí téměř 2 500 komentářů. Video o vymírání hmyzu zaznamenalo 4,9 milionu zhlédnutí a víc než 28 000 lidí je sdílelo, snímek o „bratru vlkovi“, jakýsi nekrolog pro údajného „problémového vlka“ Kurtiho, zastřeleného v roce 2016 na pokyn dolnosaské vlády, se dočkal 1,2 milionu zhlédnutí a víc než 25 000 sdílení. Tento enormní zájem o moje malé filmy a příspěvky mi přináší štěstí, a navíc mi dodává i energii a vytrvalost, protože zůstat zvířeti nebo třeba i rostlině na stopě, to vyžaduje výdrž. Pozitivní zpětná vazba mě proto vždycky povzbudí.

Svoji facebookovou stránku vidím tak trochu jako fórum s tématem přírody, kde se diskutuje a já vlastně jenom dávám podněty. Přicházejí ale i inspirace od followerů, například: „Udělejte taky někdy něco o masožravých rostlinách.“ V Německu každopádně rostou masožravé rosnatky tučnice i bublinatky. Jenže „Malá lesní škola“ je pouze jedním z mých četných projektů a rozhodně nemám za zády nějakou velkou redakci, která by mě podporovala, takže mnohé z těchto nápadů naneštěstí nemohu uskutečnit.

Díky četným příznivcům na facebooku se už také dalo leccos v oblasti ochrany přírody ovlivnit. Jeden z největších a nejúspěšnějších postů, jaký jsem kdy měl, se věnoval záchraně divokých zvířat, konkrétně srnčat. Tento příspěvek dojal spoustu lidí a – to je rozhodující – podnítil je k následování. Když jsem uveřejnil svou první výzvu tohoto druhu ve formě videa, napsalo mi mnoho facebookových přátel, že se připojili buď k nějakému lokálnímu mysliveckému sdružení, nebo k malé místní skupině ochránců přírody a životního prostředí, aby po odborné instruktáži prohledávali louky a zachraňovali koloušky před rotační sekačkou. Někdy to byla dvě, jindy tři nebo čtyři mláďata, která mohli dopravit do bezpečí. Video má na svém kontě neuvěřitelné, rekordní čtyři miliony zhlédnutí. Z toho je zřejmé, že nová média nejsou jen pokleslou zábavou a ztrátou času, nýbrž že se jejich prostřednictvím dá velmi efektivně s lecčím pohnout. V průběhu let jsem opakovaně umisťoval na facebook výzvu, aby se lidé hlásili do akcí na záchranu mláďat divoké zvěře, a jsem skutečně hrdý, že tato iniciativa odvrátila krutou smrt od několika set srnčat. O tom, že by výzva v novinách či rozhlase vzbudila podobný ohlas, lze úspěšně pochybovat.

Se svým zájmem o přírodu, především ve své vlasti, tedy nejsem sám. Stále více Němců, zvláště i mladých, navíc tráví svoji dovolenou doma. To může mít ekologické důvody; jinou příčinou je snad to, že díky médiím už na světě známe každý kout a leckdo už je exotickými kraji tak nějak přesycen. Stále více lidí pak objevuje, jak nekonečně bohatá je naše rodná zem: Máme dvě moře, Severní a Baltské, máme středně vysoká pohoří a s Alpami i velehory, rozsáhlé lesy a tisíce jezer. V Braniborsku dokonce existují i oblasti podobné savanám, kde spadne méně srážek než v africkém Serengeti. A můžeme se pochlubit rozmanitými nářečími, kroji, tradicemi i staletými stavebními památkami, jako jsou hrady, zámky či kostely. A od té doby, co se pěší turistika stala skutečným trendem i mezi mladými, neustále stoupá zájem o zvířata a rostliny. A tak chceme vědět: Jakpak se jmenuje ten motýl v hradní zřícenině? A co je to za krásný rudý květ na téhle vysokohorské pastvině?

Náš vztah k přírodě a zvířatům

Vedle zájmu o přírodu, jak jej vidím například u svých příznivců na facebooku, můžeme ale konstatovat i opačnou tendenci, určité odcizení, odstup vůči přírodě. Vždy znovu mě udivuje, kolik lidí je dnes alergických na zcela přírodní substance, jako je seno, prach v domácnosti, burské oříšky či jablka – myslím tím „skutečné“ alergie, to znamená obranné reakce imunitního systému, nikoli přecitlivělost na určité potraviny, kdy je narušen proces látkové výměny. Vědci potvrzují, že přílišná hygiena v dětství blokuje vývoj imunitního systému. Imunitní systém, který jen zřídka přijde do styku s mikroby (takovými, co nevyvolávají nemoci) a parazity (kteří nejsou nebezpeční), si hledá nové „nepřátele“, které pak nachází kupříkladu v mléce nebo ovoci. To dokládá i skutečnost, že děti, které vyrůstají na selských usedlostech, kde nevyhnutelně přicházejí do styku se „špínou“, zdaleka tolik netrpí astmatem a alergiemi jako děti ve městech.

To, že jsme se přírodě (až příliš) vzdálili, se podle mého názoru ukazuje i v našem strachu ze všech možných zvířat a odporu vůči nim. Pomysleme jen, kolik lidí se bojí pavouků a reaguje na ně vyloženě hystericky, i když je vlastně žádný pavouk žijící ve střední Evropě nemůže ohrozit; anebo jak mnoho lidí, i ti, co nejsou alergičtí, zběsile mávají rukama, jakmile kolem nich začne poletovat včela či vosa. To je důkaz poměrně nové vývojové tendence v dějinách civilizace, protože dokud lidé ještě žili na venkově, byla by jakákoli fobie ve vztahu k všudypřítomným zvířatům krajně nepraktická. Většina lidí si nikdy v životě nesáhla na žížalu, protože jim připadá ošklivě vlhká, takže ani nevědí, že žížala je na omak suchá. Ještě do poloviny 50. let minulého století bývala v dobách masivního výskytu chroustů na stole chroustí polévka; té by se dnes sotvakdo dotkl. Leckterý hmyz se nám zdá odporný, nicméně nezřídka se jedná o opravdu užitečné tvory. Akceptují se ještě tak včely, protože nám dodávají náš milovaný med, a v poslední době uznáváme i jejich enormně důležitou roli v ekosystému.

Už mnoho let rodí jedna liška svoje mláďata v naší kůlně, kde stojí traktory. Když jim tam začne být těsno, musí celá rodina zpátky do lesa.

V podstatě je náš vztah k přírodě, k divokým zvířatům i rostlinám velmi rozporuplný. Živočichy a rostliny dělíme na dobré a zlé, jedovaté a jedlé, roztomilé a škaredé, na užitečné tvory a škůdce. Pokud splňují naše představy, smějí u nás žít, pokud ne, pak jsou podezřelí a měli by (zase) zmizet. „Představami“ myslím to, že by se zvířata měla chovat tak, jak se to hodí nám. Šelmy by měly laskavě nechat na pokoji naše domácí zvířata a především ty větší z nich by se měly zdržovat v oblasti, kterou jsme pro ně vyhradili. Navíc zvířatům připisujeme lidské vlastnosti a způsoby chování. Možná ne právě myším nebo rybám, ale větším šelmám – a to je také jeden z důvodů, proč tu mnozí z nás nechtějí vlky, rysy nebo medvědy. Lidé totiž skutečně věří, že tato zvířata vůči nám zaujímají nepřátelský postoj a chtějí se „mstít“ za to, že jsme je na našem území kdysi vyhubili. To je lidské myšlení a – s odpuštěním – hloupost, protože zvířata zkrátka takhle neuvažují ani necítí.

Podobný postoj jako vůči velkým predátorům zaujímá mnoho lidí i vůči přírodě vůbec. Domnívají se, že když jsme přírodu celá staletí vykořisťovali tím, že kácíme a vypalujeme lesy, vysušujeme močály, že jsme dokázali vyhubit spoustu zvířecích a rostlinných druhů, že zamořujeme půdu, ovzduší a vodu jedy, tak nám to příroda „vrátí“ – a její odplatou budou vichřice, záplavy, sucho a tak dále. Všechno je přitom jen otázkou příčiny a důsledku – a tou příčinou jsme my.

Chceme-li přírodě za každou cenu přibájit lidské vlastnosti, pak je třeba říci: Příroda skvěle zvládá zátěž a vždy znovu nám podává ruku. Zvířata, která jsme vyhubili, se dobrovolně vracejí, jako například rys (abychom pořád nemluvili jen o vlkovi), nebo se dají opět vysadit, což je případ majestátního orlosupa bradatého v Alpách. Plochy, kde si vojáci celá desetiletí hráli na válku, se v krátké době promění z cvičiště v kousek přírody, na němž se vzácní živočichové, vlk, stejně jako kuňka žlutobřichá, cítí být doma. Takzvané mrtvé řeky, v nichž kvůli vysokému stupni znečištění už téměř nebyl život, se zotaví, jakmile přestaneme vypouštět splašky z domácností a továren bez předchozího filtrování do jejich vod. Rýn i Temže už byly mrtvé, byly to kalné, páchnoucí stoky. Dnes je Rýn v některých úsecích už „jen mírně zatížený“, a Temže je dokonce ve světovém měřítku jednou z nejčistších řek protékajících hlavními městy.2

To vše by se mohlo objevit ve sloupci nadepsaném „na jedné straně“. Na straně druhé totiž stojí skutečnost, že se toho i přes veškeré deficity pro ochranu přírody dělá hodně. Velký podíl na tom mají statisíce dobrovolníků, organizovaných ve skupinách ochránců přírody. Leckdy jsou to jen malá lokální uskupení či místní spolky. Avšak i každý z nás může – v malém měřítku – něčím přispět, když například promění svůj balkon v ráj divokých květin a hmyzu, předzahrádku přízemního bytu či malou zahradu kolem rodinného domu nechá „zpustnout“ a bude ji zalévat pouze dešťovou vodou ze sudu. Nebo ti, kdo ve větším rozsahu vysazují keře a zelené meze mezi svými poli, nechají půdu déle ležet ladem, či dokonce občas připustí, aby se pole změnilo v louku. Jiní se zase spojí s dalšími nadšenci v projektech městských zahrádek („urban gardening“) a začnou pěstovat užitkové rostliny na nevyužitých plochách. Enormní je i ochota poskytovat finanční dary organizacím ochránců přírody. Tak například Zoologická společnost Frankfurt, která se upsala zachování divokých zvířat a jejich životního prostoru, může díky shromážděným penězům v současnosti podporovat na 30 programů a projektů po celém světě: od ochrany bukových lesů v durynské horské lokalitě Hohe Strecke přes udržení jedné z nejrozsáhlejších oblastí divočiny, Bělověžského pralesa na hranici Polska a Běloruska, až po podporu opětného vysazení nosorožce dvourohého v národním parku North Luangwa v Zambii. V centru pozornosti stojí samozřejmě i nadále Serengeti, oblast, v níž v 50. letech minulého století všechno začalo. Starší čtenáři si určitě ještě vzpomenou na známý dokumentární film Ráj divokých zvířat, který v roce 1959 natočil profesor Bernhard Grzimek, zakladatel frankfurtské zoologické společnosti.

Naléhavou potřebu konat vidím v souvislosti s tím, jak zacházíme s našimi potravinami. Podle výpočtů stuttgartské univerzity končí v Německu každoročně téměř 13 milionů tun jídla v odpadu. Celosvětově je to kolem 1,3 miliardy tun, zatímco zároveň podle údajů zprávy OSN o tzv. potravinové bezpečnosti 821 milionů lidí hladoví. V soukromých domácnostech vyhazujeme do odpadu v průměru 85,2 kilogramu jídla na člověka – téměř polovinu proto, že nenakupujeme s rozmyslem, ovoce a zeleninu neskladujeme správně a nedokážeme využít zbytky. Svým dílem přispívají samozřejmě také zemědělství, potravinářský průmysl a gastronomie. Pokud započítáme i je, dalo by se plýtvání potravinami o celou polovinu zredukovat. Potom by zemědělských ploch nemuselo být tolik a na jejich místě by mohly vzniknout kvetoucí louky, skutečný ráj pro hmyz i jiná zvířata. Pro zemědělce by to nemuselo znamenat finanční ztráty, pokud bychom místo nakupování spousty levných potravin, z nichž pak 40 procent vyhodíme, pořizovali menší množství skutečně kvalitního jídla a platili za ně zemědělcům adekvátní cenu. Avšak zrovna v tomto bodě vězí problém. Právě proto, že v Německu potraviny stojí poměrně málo – jejich ceny jsou ve srovnání s jinými západoevropskými zeměmi, jako třeba Itálií a Francií, mnohem příznivější –, chováme se v tomto směru bezstarostně a jídlem plýtváme.

Ochrana přírody – šlo by to ještě lépe

Soukromé iniciativy jsou jedna strana mince, státní opatření druhá. Německý stát toho sice dělá ve srovnání s jinými zeměmi poměrně hodně, podle mého názoru by se však mohl snažit ještě o něco víc. V roce 2019 dosáhly podle informací na stránkách www.bundeshaushalt.de výdaje Spolkového ministerstva pro životní prostředí, ochranu přírody a jadernou bezpečnost výše 2,287 miliard eur. To vypadá na první pohled dobře. Ovšem jen do té doby, než se na to podíváme blíž. Je to totiž pouze 0,64 procenta celkového rozpočtu. Tu největší hromadu peněz, totiž skoro 984 milionů eur, respektive 43 procent, spolklo prozatímní a konečné uskladnění jaderného odpadu. Ochrana klimatu stála naší vládě za 540 milionů eur (stěží 24 procent rozpočtu ministerstva). Ochrana životního prostředí se musela spokojit se 154 miliony (6,37 procenty), ochrana přírody dokonce s pouhými 95 miliony eur, slabými 4,18 procenty.

Sečteme-li náklady na životní prostředí a ochranu přírody, činí naše výdaje nějakých 250 milionů eur – při celkovém rozpočtu o výši téměř 357 miliard. To je absolutní nepoměr, tím spíš, že využíváme, ohrožujeme a ničíme přírodu nejen před vlastními dveřmi, ale i v dalších částech světa. Kvůli spotřebě palmového oleje se kácejí obrovské plochy deštných pralesů. Sám jsem celé hodiny létal nad plantážemi palmy olejné na indonéském ostrově Sumatra. V Malajsii, která je po Indonésii druhým největším producentem palmového oleje, se nabízí týž obraz. Malajsie a Indonésie nicméně neplení svoje pralesy proto, že by snad samy měly enormně vysokou spotřebu palmového oleje. Jen my Němci jej každoročně dovážíme téměř 1,5 milionu tun. Může se skrývat v kosmetických produktech (a úplně se mu nevyhne ani leckterá přírodní kosmetika), v šamponech, mýdlech, krémech a sprchových gelech, v pracích a čisticích prostředcích, svíčkách, máslu, margarínu a pomazánkách, v sušenkách, čokoládě a zmrzlině, sáčkových polévkách, hotových jídlech a tak dále a tak dále. A dokonce i v kojenecké výživě, ačkoli je už celé roky známo, že během průmyslového zpracování palmového oleje a tuku vznikají škodlivé látky, pokud dojde k zahřátí nad 200 °C – a to se při těchto procesech stává velmi často. V první řadě se však palmový olej používá k výrobě biopaliv a pohonných látek. A tady mi pokaždé zůstává rozum stát: Mýtí se deštný prales, aby se vyprodukovalo biopalivo! Biopalivu se spotřebitelé nicméně nemají šanci vyhnout, protože směrnice Evropské unie o obnovitelné energii z roku 2009 přimíchávání agropaliv do benzínu a dieselu nařizuje. V supermarketu a drogerii lze však produkty s palmovým olejem jednoduše minout a namísto nich můžeme sáhnout po alternativách, které jej neobsahují. Ty někdy stojí v regálech přímo vedle výrobků s palmovým olejem.

V Německu se tedy o ochraně životního prostřední a přírody hodně mluvilo a dost se toho pro ni i udělalo, avšak podtrženo a sečteno je to jednoznačně příliš málo. V roce 2019 nastal už 3. května takzvaný Den ekologického dluhu, tedy den, kdy jsme vyčerpali zdroje, které nám podle výpočtu náležejí na celý rok, takže se stáváme takříkajíc dlužníky svojí planety. Tento „Earth Overshoot Day“ se propočítává pro každou jednotlivou zemi a pro svět jakožto celek. Německo bylo o tři měsíce rychlejší nežli průměr, díky ekonomicky slabším zemím totiž celosvětový Den ekologického dluhu připadl „až“ na 21. červenec. První místo si mimochodem zajistil Katar (11. února) a druhé Lucembursko (16. února). V Lucembursku se na této situaci podepsaly především vysoké hodnoty oxidu uhličitého, které jdou na konto četných letů a benzínového turismu.3

Drastické důsledky našeho nezodpovědného zacházení se životním prostředím již pocítily mnohé oblasti a druhy, například hmyz.

Proč vymírá hmyz a co proti tomu můžeme dělat

V dobách mého dětství byli brouci, lesní mravenci, červi, ponravy a můry, to znamená noční motýli, něčím zcela běžným. Jako děti jsme ještě houfně vybíhali a sbírali mandelinky z bramborových keříků – dokonce jsme za to dostávali peníze. Když jsme běželi přes louku, provázel nás cvrkot nesčetných kobylek. Chrousti byli všudypřítomní a jejich výskyt tak masivní, že jsme je sbírali a krmili jimi slepice. Asi tak každé čtyři roky se objevila spousta chroustků letních s charakteristickými plochými tykadly, jejichž proměna z vajíčka na hotový hmyz zabere tři až pět let. Ti pak v mnoha regionech ožírali stromy dohola a byli skutečnou pohromou. Jen o pár let později jsem měl problémy chytit v příznivém „roce chroustů“ deset kusů. Najednou byli tak vzácní, že se o tom dokonce zpívalo. Starší čtenáři si možná vzpomenou na píseň Reinharda Meye4 „Už nejsou žádní chrousti“ z roku 1974. Meyův „chroustí“ nekrolog zanechal stopu v hovorové řeči a dokumentoval už téměř před 50 lety vymírání druhů.

Hmyz se dlouho vyskytoval ve značných počtech, a tak by málokoho napadlo, že by to s ním jednoho dne mohlo jít z kopce. Jenže pak se začaly zemědělské plochy, a dokonce i lesy důkladně a systematicky postřikovat herbicidy a fungicidy, především nechvalně známým DDT. To byl smrtící jed nejen pro hmyz, ale i pro ptáky, kteří se jím živí. Skořápky ptačích vajec se vlivem DDT natolik ztenčily, že potomstvo sotva mělo šanci přežít. Jed, neustále se hromadící v potravním řetězci, se stal osudným dravým ptákům, sovám, liškám i kunám. Vycházím z toho, že mnohé druhy se dodnes nezotavily z nezřízeného používání DDT, i když je už zakázané. Distribuce dalších jedů a opravdových „travičských koktejlů“ mezitím čile pokračuje. Pro přírodu to nemohlo zůstat bez následků, v potravním řetězci se totiž střádá nejen DDT, nýbrž v podstatě každý jed.

S tím souvisí fakt, že kulturní rostliny, které pěstujeme, jsou pro hmyz čím dál tím méně vhodné. Na obrovských polích s monokulturami má hmyz – kromě blýskáčka řepkového a dalších specializovaných škůdců – nulovou šanci najít dostatek potravy. Na okrajích těchto ploch neponechává průmyslové zemědělství žádný prostor pro zelené meze, keře a křoviny. Dokonce i na loukách dnes už najdeme jen rychle rostoucí trávu – pastvinové druhy či energetické trávy na výrobu bioplynu, které dokonce ani nekvetou. Tyto zelené koberce možná pěkně vypadají, když na nich zjara podběl a pampelišky vytvoří žluté puntíky. Jenže na takových místech se nezastaví ani čmelák, ani skřivan polní, prostě nic. Po posečení se tam naveze močůvka nebo zbytkový substrát z výrobny bioplynu a nejpozději v tomto okamžiku je poslední exemplář hmyzu mrtev – jestli tam vůbec nějaký žil.

Svým dílem k tomu přispívá i lesnictví. Hospodářské lesy byly důkladně vyčištěny, v monokulturách stály stromy beztak jako vojáci „hezky v řadách za sebou“. Pro vyvrácené stromy a pahýly tam nebylo místo, mrtvé dřevo muselo pryč. Pořád si kladu otázku, proč se hovoří o „mrtvém dřevě“, když ve skutečnosti není mrtvé ani v nejmenším. V „mrtvém“ dřevě je dokonce mnohem víc života nežli v tom „živém“ – alespoň co se hmyzu týče. Je potravní základnou pro dřevo požírající hmyz, životním snem pro druhy, které v dírách a chodbičkách, vytvořených jejich kolegy živícími se dřevem, nechávají vyrůstat svoje potomstvo. V mrtvém dřevě se daří houbám a bakteriím, jimiž se živí rozličné larvy. Všichni tito obyvatelé mrtvého dřeva jsou zase potravou pro větší hmyz a hmyzožravá zvířata. Pro ně je mrtvé dřevo splněním přání: „Stolečku, prostři se!“

Dalším problémem je světelné znečištění. Noční hmyz, to znamená polovina všech hmyzích druhů, potřebuje tmu a světlo měsíce a hvězd, aby se dokázal orientovat, hledat potravu, rozmnožovat se a unikat pronásledovatelům. Co zaručeně nepotřebuje, jsou umělé zdroje světla z reklamních poutačů, průmyslových zařízení, pouličních lamp a tak dále – ty totiž narušují aktivity hmyzu, lákají jej z potemnělých ekosystémů, které tím pádem chudnou, a hmyz se pak stává snadnou kořistí nočních ptáků a netopýrů. Hmyz také často umírá vinou umělých světelných zdrojů, protože naráží do skla, za nímž září světlo, a padá na zem, kde jej někdo nebo něco následně zašlápne či přejede.

Celých 27 let, v období mezi roky 1989 až 2015, evidoval Entomologický spolek Krefeld stavy hmyzu na šesti vybraných stanovištích – s katastrofálním výsledkem. Entomologové vycházeli z předpokladu, že jsme v případě hmyzu ztratili 75 procent biomasy. Tato ztráta zasáhla všechny druhy bez výjimky. Postihla vážky, brouky a saranče, mravence a vosy… Většině lidí bylo do té doby nápadné jen to, že se už skoro žádný hmyz nezachytil na předním skle jejich auta, a také skutečnost, že kolem nich poletovalo extrémně málo včel. Pojem „vymírání hmyzu“ se nicméně nevztahuje pouze na kvantitu hmyzu, tj. na biomasu, nýbrž na mizení celých druhů.

Takzvaná krefeldská studie, publikovaná na podzim roku 2017, jejíž Jobovy zvěsti se ochotně chytila média, spoustu lidí vyburcovala. Můj první facebookový příspěvek o vymírání hmyzu si prohlédlo neuvěřitelných 4,9 milionu fanoušků – jasné znamení, jak velice se toto téma lidí dotýká. Rozpoutaly se divoké diskuze. Ty nejlepší komentáře ale pocházely od příznivců, kteří nejenže dávali skvělé tipy, nýbrž šli sami příkladem: Vysévají na úhorech – samozřejmě se souhlasem zemědělců – semínka slunečnic a planých rostlin; svoje trávníky sečou místo každý týden jen jednou měsíčně, nebo dokonce berou do ruky kosu jen jedenkrát za rok, aby se dařilo pampeliškám, jeteli a dalšímu býlí. Na svých městských balkonech pěstují zvonky, hvozdík kartouzek a ostatní tuzemské květiny, které vyhovují našemu hmyzu, místo exotických druhů, jako je mučenka nebo andělská trouba. S jejich květy si totiž většina zdejšího hmyzu nedokáže poradit, protože nemá sosáky dostatečně dlouhé na to, aby dosáhly k nektaru.

Velký hmyz, jako například tesařík piluna, je čím dál tím vzácnější. Jedním z důvodů je nedostatek mrtvého dřeva potřebného pro vývoj larev a kukel.

Kozlíček skvrnitý, zvaný také kozlíček pekařský, se u lesníků velké oblibě netěší, jeho larvy se totiž zavrtávají do jádrového dřeva jehličnanů.

Když už jsme u opatření, která mají přilákat hmyz anebo mu nabídnout domov, nesmíme zapomenout ani na hmyzí hotely. Nebývají veliké a lze je pohodlně umístit na každém balkoně a v jakékoli zahradě. Mohou sloužit výlučně samotářským včelám, čmelákům či motýlům nebo jako „komunitní bydlení“, kde naleznou domov včely samotářky, lumci, kutilky, zlatoočky, pestřenky, chrousti, škvoři a světlušky. Hotové hmyzí hotely lze zakoupit v každém zahradním centru, domácí kutilové naleznou potřebné stavební plány na internetu. Přispět svým dílem k záchraně hmyzu už nemůže být snazší. Absolutně nepřípustné jsou v této souvislosti ploty z drátěných košů naplněných kameny, které jsou několik posledních let v módě.

Důsledkem, který by z vymírání hmyzu bylo nutné vyvodit, by logicky bylo ukončení nebo alespoň znatelné omezení používání pesticidů, zvláště pak insekticidů; mezi velkými zemědělskými plochami bychom nechali růst zelené meze; mnohem více země by leželo ladem a na těchto plochách by mohlo růst všechno, co tu růst chce, především spousta divokého býlí a květin, které kvetou postupně během celého vegetačního období; a v lese bychom nechali mrtvé dřevo. Jak prospěšné by to bylo, nám ukazuje takzvaný zelený pás podél někdejší hranice mezi oběma německými státy, významný projekt ochránců přírody. Až na 200 metrech šířky a přibližně 1 400 kilometrech délky nedocházelo po 40 let k žádným zemědělským ani lesnickým aktivitám; zato se tu nacházelo pověstné „pásmo smrti“ s ploty, ostnatými dráty, světelnými zábranami, příkopy a samoodpalovacími systémy. Na straně NDR na tuto zónu navazoval ochranný pruh a pět kilometrů široká uzavřená oblast, v níž byly veškeré aktivity člověka omezeny na minimum. Dá se říci, že hranice byla strastí pro lidi a radostí pro přírodu, zmíněnému pruhu země se totiž nechtě postarala o jedinečnou ochranu přírody a životního prostředí. Onen úzký pás, dnes nazývaný pás „zelený“, se stal útočištěm pro rostliny a zvířata včetně některých vzácných a ohrožených druhů. Když jsem u příležitosti 20. výročí pádu berlínské zdi směřoval podél zeleného pásu od trojúhelníku Bavorsko – Sasko – Česká republika v blízkosti města Hof až vzhůru k Baltu, mohl jsem se sám přesvědčit, jak extrémně mnoho hmyzu v dotyčné oblasti žilo, kolik vzácných druhů rostlin tam rostlo: orchideje, masožravé rostliny, lýkovec, árón, zřídka se vyskytující trávy, mechy a lišejníky. Tentýž fenomén můžeme pozorovat na někdejších vojenských cvičištích. Tam se odpalovaly dýmovnice, občas tam hořelo, když se střílelo ostrou municí, a ve stromech samozřejmě končívaly i kovové střepiny. Ale protože se tu nečinili zemědělci ani lesníci, nepoužívaly se žádné jedy proti hmyzu, houbám či plevelu, mohla se tu rozšířit obdivuhodně rozmanitá fauna a flóra.

Každopádně by ale bylo příliš jednoduché dávat vymírání hmyzu za vinu jen zemědělcům a lesníkům, protože se dá koneckonců připisovat i našemu konzumnímu chování. O tom už jsem se zmiňoval: Přestože jsou ceny potravin v Německu poměrně nízké, chceme my spotřebitelé – přinejmenším mnozí z nás – platit za zeleninu, chléb a maso ještě méně, což leckdy vede k tomu, že zemědělství sahá k radikálním prostředkům, vysává plochy, které má k dispozici, a bezohledně potírá všechno, co by kulturním rostlinám mohlo jakýmkoli způsobem škodit. Změna myšlení je nevyhnutelná. Za potraviny musíme platit adekvátně. To podle mě znamená, že cena musí zemědělcům umožnit, aby produkovali ekologickým způsobem zohledňujícím dobro zvířat, a nebyli přitom ve ztrátě. Ne každý si může dovolit kupovat výhradně potraviny v biokvalitě, to je mi jasné, ale všichni můžeme v rámci svých možností přispět k dobré věci. Prvním krokem by mohlo být, že se při kupování vajec podíváme, jestli pocházejí z biochovu ve volném výběhu. Vyšší ceny by podle mého názoru zaručily i to, že budeme svoje nákupy lépe plánovat, a tedy i vyhazovat méně potravin. Vzpomínáte si? Téměř 13 milionů tun potravin končí rok co rok v popelnicích…

Poté, co vešla ve známost krefeldská studie, odstranil jeden Penny Market přes noc z regálů veškeré produkty, při jejichž výrobě hrají nějakou roli včely, aby tak upozornil na naléhavost tématu. Zmizelo 1 600 z celkem 2 500 druhů zboží, to znamená víc než 60 procent! Ovoce a zelenina potřebují, nehledě na několik málo výjimek, jako je kupříkladu ananas, včely k opylení. Bez ovoce nejsou logicky ani šťávy. Opylovače potřebujeme i pro čokoládu a kávu. A také pro slunečnicový, řepkový a světlicový olej. Olej je zase součástí mnoha hotových jídel, která tím pádem z regálů supermarketu rovněž zmizela. V onen den nebyli k dostání ani gumoví medvídci, protože se potahují včelím voskem, aby se neslepovali k sobě.

Leckdo z vás si teď řekne: Tak moment, když je tak málo hmyzu a hlavně včel a když jsou včely tak důležití opylovači, jak to, že jsme v roce 2018 sklidili tolik ovoce? Vysvětlením je, že stromy extrémně kvetly, což bývá mimo jiné vyvoláno stresem. Stresory mohou být oteplování klimatu či „lesní kalamity“, jako je napadení houbami či škodlivým hmyzem. Pak se do toho stromy ještě jednou jaksepatří obují, aby zajistily dobrou reprodukci. Při extrémním množství květů dokáže i malé množství hmyzu mnoho. Tehdy napomáhala opylení i skutečnost, že se jednalo o nezvykle větrný rok. Rozhodně nemůžeme počítat s tím, že tomu tak bude pokaždé. Pak bychom museli opylovat květy vlastníma rukama nebo pozvat pojízdné včelaře. Což mimochodem není tak scestná myšlenka, jak se může zdát. V Číně už totiž za opylením zemědělských plodin nevylétají včely, nýbrž lidé, kteří je opylují ručně. A v USA cestují včelaři se svými včelstvy k monokulturám. Mobilní včelaři existovali v USA i u nás už dřív, ale v Americe časem toto profesní odvětví získalo z ryzí nutnosti industriální rozměry. Následně se tamní ovoce zdražilo do té míry, že si je mohli dovolit jen majetní. Celosvětové vymizení hmyzu by mohlo skončit ekologickým kolapsem.

Krátký, avšak veselý život roháčů

Hmyzím druhem, který mě odjakživa fascinoval, je roháč. V dětství se mi zdál zajímavý pro svoji velikost (dospělý sameček může měřit až devět centimetrů), zejména však pro svoje obrovitá, v bojové nástroje proměněná kusadla v horní čelisti. Kdyby mi tehdy někdo řekl, že viděl roháče, okamžitě bych se svou koloběžkou vyrazil a pokusil se brouka najít.

Existují dvě metody, jak se dostat roháčovi na stopu. Jedna spočívá v tom, že se za vlahé letní noci při soumraku posadíme na kraj lesa a budeme naslouchat. Roháči se zpravidla rojí od konce května do konce července, a protože jsou velcí, vydávají při tom hlasité bručivé zvuky. Samci jsou kvůli svým dlouhým kusadlům mimochodem natolik přetíženi, že mají posunuté těžiště a nelétají vodorovně, nýbrž lehce vzpřímeně, aby nepřepadávali dopředu. Byl jsem v sedmém nebi, když jsem některého z těchto brouků zaslechl, nebo dokonce spatřil. Jenže roháči, tak jak se objevili, zas rychle letěli dál, do korun stromů, kde se jejich stopa ztratila. Druhou metodou je, že se pod starými duby poohlédneme po kusadlech a jiných nestravitelných chitinových částech jejich těl. Dub je pro roháče bezkonkurenčním favoritem, a to ze dvou důvodů. Metamorfóza, tj. vývoj od vajíčka k „hotovému“ jedinci, může v našich zeměpisných šířkách trvat až sedm let. Protože se larvy živí především trouchnivějícím dřevem, spotřebovávají ho dlouhodobě obrovské množství, které jim skýtají právě staré duby. Ty roní v důsledku úderu blesku, odlomení větví či jiných zranění mnoho šťávy a roháči, ačkoli v dospělém věku rostlinnou potravu nepřijímají, přesto rádi srkají šťávu ze stromů a speciálně z dubů. Sladká dubová šťáva kvasí, a kde je kvašení, tam vzniká alkohol. To vede k tomu, že roháči jsou víceméně neustále „v rauši“. Kromě „popíjení“ mají v hlavě především sex a obojí dohromady enormně potlačuje schopnost vnímat eventuální nepřátele. Toho využívají predátoři, jako jsou datlové či vrány, protože takový roháč představuje skutečně tučnou proteinovou svačinku. Právě proto lze pozůstatky roháčů nalézt hlavně pod starými duby.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Malá lesní škola.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.