Søren Aabye Kierkegaard

STAROSTI

POHANŮ

Křesťanské řeči

Nakladatelství Michal Legelli

2021

Søren Aabye Kierkegaard

Starosti pohanů

Z dánského originálu

Søren Kierkegaards Samlede Vaerker,

Kodaň 1920-1936, vol. I.-XV.
přeložila a poznámky napsala
©Marie Mikulová-Thulstrupová

Knihu vydalo

nakladatelství Michal Legelli,

Andělská 27, 779 00 Olomouc

info@legelliart.eu, legelliart.eu

jako svoji 34. publikaci

elektronické vydání první

78 stran

Písmo: Baskerville Original Pro

by©František Štorm

Obálka, korektury,

sazba: Michal Legelli

edited©Michal Legelli, 2021

Všechna práva se řídí

dle autorského zákona

ISBN 978-80-88329-38-1 (epub)

ISBN 978-80-88329-39-8 (azw3)

STAROSTI

POHANŮ

Křesťanské řeči

Kodaň 1848

Modlitba

Otče na nebesích! V jarní době se všechno v přírodě s obnovenou čerstvostí a krásou znovu vrací, ptáček a lilie od posledka nic neztratili – ó, abychom se sami také mohli beze změny navracet k vyučování těchto mistrů! Ach, kdybychom se za uplynulého času roznemohli, abychom zase nabyli zdraví, abychom se opět mohli učit od lilií na poli a ptáčků nebeských!

Evangelium na patnáctou trojiční neděli. (Mt 6, 24-34)

„Nikdo nemůže sloužit dvěma pánům. Neboť jednoho bude nenávidět a druhého milovat, k jednomu se přidá a druhým pohrdne. Nemůžete sloužit Bohu i majetku.

Proto vám pravím: Nemějte starost o svůj život, co budete jíst, ani o tělo, co budete mít na sebe. Což není život víc než pokrm a tělo víc než oděv? Pohleďte na nebeské ptactvo: neseje, nežne, nesklízí do stodol, a přece je váš nebeský Otec živí. Což vy nejste o mnoho cennější? Kdo z vás může o jedinou píď prodloužit svůj život, bude-li se znepokojovat?

A o oděv proč si děláte starosti? Podívejte se na polní lilie, jak rostou: nepracují, nepředou – a pravím vám, že ani Šalomoun v celé své nádheře nebyl tak oděn jako jedna z nich. Jestliže tedy Bůh tak obléká polní trávu, která tu dnes je a zítra bude hozena do pece, neobleče tím spíše vás, malověrní?

Nemějte tedy starost a neříkejte: Co budeme jíst? Co budeme pít? Co si budeme oblékat? To vše hledají pohané. Váš nebeský Otec přece ví, že to všechno potřebujete. Hledejte především jeho království a spravedlnost, a všechno ostatní vám bude přidáno. Nedělejte si tedy starost o zítřek; to zítřek bude mít své starosti. Každý den má dost vlastního trápení.“

Přístup

Na vrcholu Sinaje byl za hřmění nebes dán zákon: aby každé zvíře, jež jakkoli nevinně a nevědomky se ke svaté hoře přiblíží, bylo podle zákona zabito.[1] U paty hory je prosloveno horské kázání. Tak se vztahuje zákon k evangeliu, jež znamená nebesa u paty hory. Tak mírné je evangelium, tak blízko je nebi, jež sestupuje dolů, a přece je více než nebeské. Je u paty hory, a navíc tu jsou pták a lilie – zní to skoro tak, že jsou přítomni... ve hře, neboť třebaže bude vážnost ještě svatější, stává se žertem a žertem zůstává, protože jsou involvováni pták i lilie. Jsou tu, a navíc tu pouze nejsou, ale zúčastňují se vyučování. Jistěže je samo evangelium učitelem, „Učitel“ je při vyučování cestou i pravdou, ale pták a lilie tu jsou jako učitelští pomocníci.

Jak je to možné? Věc přece není tak nesnadná. Ani pták, ani lilie nejsou pohani, ale nejsou ani křesťané, a právě proto mohou při vyučování se zdarem pomáhat. Dej si na lilii a ptáka pozor, pak objevíš, jak žijí pohané, protože ti právě jako lilie a pták nežijí. Žij sám jako lilie a pták, pak jsi křesťan, ale tím lilie a pták nejsou a být nemohou. Pohanství je opak křesťanství, ale lilie ani pták nejsou protikladem žádné z těchto odporujících si stran; odvážím se říci, že hrají mimo ně a chytře se drží mimo všechny protiklady. Ale abychom nesoudili a neodsuzovali: evangelium používá lilie a ptáka k odhalení pohanství, ale tím také odhaluje, co žádá od křesťana. Aby se zabránilo odsuzování, je vsunut pták a lilie, vždyť lilie a pták nikoho neodsuzují – proto ani ty nesuď pohana, uč se od lilie a ptáka. Je to ovšem nesnadný úkol, nesnadné postavení, jež pták a lilie při vyučování zaujímají. Nikdo se k tomu také nenašel, každý jiný by pohana lehce obžaloval a soudil, chválil křesťana (namísto aby ho vyučoval), nebo by s posměchem odsoudil takzvaného křesťana, který jako křesťan nežil. Ale lilie a pták, kteří se zabývají pouze vyučováním a jeho prohloubením, na sobě nedají nic znát, nedívají se vpravo ani vlevo, nechválí ani nehaní, jak to dělávají učitelé, tak jako On, „Učitel“, o němž se říká, že nedává přednost nikomu (Mk 12, 14). Nikoho se na nic neptají, nebo jen sami sebe. A přece je skoro holá nemožnost ničemu se od nich nenaučit, když se tak na ně díváme. Ach, člověk může dělat všechno, co umí, a přece se dá někdy pochybovat o tom, zdali se někdo od něho něčemu naučí. Pták a lilie nedělají vůbec nic, a přece je nemožné ničemu se od nich nenaučit. Nemůže-li se člověk od nich naučit, co je vyučovat, co je to vyučovat křesťansky, převzít velké umění vyučování a dělat jakoby nic, starat se sám o sebe, a přece to dělat tak povzbudivě, zaujatě, přitažlivě a vzhledem k ceně tak levně a dojímavě, že je nemožné nic se z toho nenaučit! Když lidský učitel dělá vše možné, a žák se přesto nic nenaučí, může jistě říci: není to mou vinou – ale když se od lilie a ptáka tolik naučil, nevypadá to snad, jako by řekli: to není naše vina? Tak vstřícní jsou tito učitelé k učícímu se žáku, tak vstřícní, tak lidští, tak hodni svého božského povolání. Zapomněl-lis na něco, jsou hned svolní ti to opakovat, opakovat a zase opakovat, aby ses to přece jen naučil. Jestli se od nich nenaučíš nic, nic ti nevyčtou, ale se vzácnou vytrvalostí budou ve vyučování pokračovat, jejich jediný zájem je vyučování. Naučíš-li se od nich něčemu, dají ti za to celou zásluhu, jako by se o to sami nepřičinili, jako by to ani nebyli oni, komu něco dluhuješ. Nikoho se nevzdávají, ať je jak chce proti učení, nepožadují žádnou závislost, ani od toho, kdo se od nich nejvíc naučil. Ó, úžasní učitelé, kdyby se od vás nikdo nenaučil víc než vyučovat, jak mnoho by se naučil! Již to je velké, že lidský učitel koná něco z toho, čemu učí – nejčastěji vykoná jen něco ze mnoha slov, jimž učí – ach, ani tuto poznámku o jiných by si pták nebo lilie nedovolili! Ale ani vy jste v určitém smyslu nevykonali, co učíte – vy jste to vykonali, ale neřekli nic. Vaše nevýmluvné mlčení a vaše věrnost sobě samým rok po roce a po celý den, uznávaná či neuznávaná, pochopená či nepochopená, viděná či neviděná, je totéž: ó, nádherné mistrovství ve vyučování!

Pomocí lilie a ptáka se naučíme znát starosti pohanů a které to jsou, totiž takové, jež pták a lilie nemají, třebaže mají odpovídající potřeby. I jiným způsobem by starosti daly poznat, totiž cestou do pohanské země a pozorováním, jak tam lidé žijí a co jim dělá starosti. A pak třetím způsobem: odcestovat – ale co říkám, jsme přece na místě, v křesťanské zemi, kde jsou pouze křesťané, protože můžeme usuzovat: starosti, jež se u nás nevyskytují, třebaže tu máme stejné potřeby a nátlak, musí tedy být starosti pohanů. Proto bychom mohli usoudit, kdyby se nás možná nezmocnila jiná úvaha, chtěla se stát předpokladem a usuzovat jiným způsobem: tyto starosti se mezi lidmi vyskytují, ergo je tato křesťanská země vlastně pohanská. Proslov o starostech pohanů by pak vyzněl jako hloupý vtip. Takový přísný pohled na křesťanstvo však nedovolíme, ani tento téměř surový výsměch a surovost, jež by si ovšem nejprve odnesl sám řečník, který jistě dokonalý křesťan není. Nezapomínejme však, že to tato řeč možná právě má v úmyslu a že kdyby tu mluvil anděl, mohl by se nám tímto způsobem vysmívat, nám, kdo si říkáme křesťané, a to tím, že by řeč obrátil, takže by místo kritiky našeho nedostatečného křesťanství vyjmenoval starosti pohanů a stále dodával: „ale v této zemi, jež je křesťanská, se přirozeně takové starosti nevyskytují“. Došel by k závěru, že se jedná o starosti pohanů – nebo naopak, kdyby soudil z toho, že země je křesťanská, že se takové starosti neprávem nazývají pohanské, nebo že si představoval křesťanskou zemi, kde opravdu žili pouze křesťané, dělal by, že ta země je naše země a došel k názoru, že tyto starosti se tu nevyskytují, proto musí být pohanské. Nezapomínejme ani na to, že ti pohané, kteří žijí v křesťanstvu, se nacházejí nejníže, neboť v pohanských zemích ještě nebyli ke křesťanství pozvednuti, kdežto tito opět do pohanství upadli. Pohani patří k padlému pokolení, ale křesťané po prvním pozvednutí padli ještě jednou a ještě hlouběji.

Takto zápasí vzdělavatelná řeč mnohými způsoby, jen aby věčnost v člověku zvítězila, ale ani pomocí lilie a ptáka nezapomněla na správném místě vyvolat úsměv. Ach, zápasníku, nech se pohnout! Na smích můžeme zapomenout, ale nedej Bůh, aby se člověk přestal usmívat! Člověk může beze škody zapomenout na mnoho věcí a musí si dát líbit, že ve stáří zapomene na mnoho z toho, co by si rád pamatoval, ale nedej Bože, aby člověk až do posledního blaženého konce zapomenul na lilii a ptáka!

Poznámky

[1] Ex 19, 12-13.

1. Starost chudoby

„Proto se nestarejte a neříkejte: Co budeme jíst? Co budeme pít?... To vše hledají pohané.“ (Mt 6, 31-32a)

Tuto starost pták nezná. Z čeho žije pták? – teď nebudeme mluvit o lilii, té je hej, vždyť žije ze vzduchu! Ale z čeho žije pták? Občanská vrchnost má, jak známo, hodně starostí: jednou se stará o to, že někteří nemají z čeho žít, jindy jí nestačí, že má člověk živobytí, je předvolán a dotázán, z čeho vlastně žije. Jistě ne z toho, co uloží do stodoly, on do stodoly neukládá – a vlastně se nežije z toho, co leží ve stodole. Z čeho žije pták? Kdyby ptáka vyslýchali, nemůže odpovědět jako člověk, musel by odpovědět jako člověk, který se narodil slepý, o tom, kdo mu daroval zrak: „Nevím! Ale to vím, že já, narozený slepý,[2] vidím!“ Tak by musel i pták odpovědět: „Nevím, ale vím jen to, že žiji.“ Z čeho tedy žije? Pták žije „z vezdejšího chleba“, z toho nebeského pokrmu, který se nikdy nezkazí, z této nesmírné zásoby, jež se zachová tak, že ji nikdo nemůže odcizit. Jen to, co se „schová na noc“, může zloděj ukrást, nikdo nemůže odcizit to, čeho se užilo za dne.

Tedy jen „vezdejší chléb“ je potravou ptáka. Denní chléb je nejpřiměřeněji udělená zásoba, jež zrovna vystačí, ale nezbývá, je to ta troška, kterou chudoba potřebuje. Je tedy pták chudý? Není, pták není chudý. Zde se ukazuje, že pták je učitel, jeho stav je, kdybychom soudili podle vnějších podmínek, chudý, ale přece chudý není, nikoho by nenapadlo nazývat jej chudým. Co to má znamenat? Znamená to, že žije v podmínkách chudoby, ale bez starostí chudoby. Kdyby byl vyslýchán, bude se vrchnosti bezpochyby zdát, že v nejpřísnějším slova smyslu patří do chudobince, ale necháme-li ho zase odletět, chudý není. Kdyby směla rozhodovat péče o chudé, jistě by se chudým stal, protože by ho jistě trápili tak mnoha otázkami o výdělku, že by si sám musel pomyslit, že je chudý.

„Proto se nestarejte a neříkejte: Co budeme jíst? – Co budeme pít? – to vše hledají pohané.“[3] Křesťan takovou starost nemá. Je snad křesťan bohatý? Možná, že je nějaký křesťan bohatý, ale o tom nemluvíme, mluvíme o křesťanu, který je chudý – o chudém křesťanu. Je chudý, starost o to nemá, ale přece chudý je, ale přece zas není. Jsme-li totiž v chudobě bez starostí chudoby, jsme chudí, a přece nejsme, a nejsme-li pták, jsme lidé, a přesto jako pták – a pak jsme křesťané.

Z čeho tedy chudý křesťan žije? Z denního – vezdejšího chleba. V tom se podobá ptáku. Ale pták, který samozřejmě není pohanem, není ani křesťanem, neboť křesťan prosí o vezdejší chléb. Ale pak je ještě chudší než pták, protože o něj prosil, kdežto pták jej dostává bez prošení. Tak si to představuje pohan. Křesťan o každodenní chléb prosí, a prosí-li, dostane jej, ale tak, že mu nic na noc nezbude. Prosí o něj, a protože prosí, nemusí se starat, spí sladce, aby se příštího dne vzbudil k dennímu chlebu, o nějž prosí. Křesťan tedy nežije z denního chleba jako pták nebo dobrodruh, který si jej vezme, kde ho najde. Křesťan jej najde tam, kde jej hledá, a hledá jej tím, že se zaň modlí. Ať je jak chce chudý, má přece k životu víc než denní chléb, který se doplňuje, má hodnotu a sytí tak, jak tomu u ptáka není, vždyť se zaň přece modlí, a proto ví, že vezdejší chléb je od Boha. Nedostává tak jen nepatrný dar, nějakou bezvýznamnost, ale něco s nekonečnou cenou pro milujícího jednotlivce, pocházející od milovaného! Proto neříká křesťan pouze, že mu denní chléb stačí, pokud myslí na svou pozemskou nutnost a potřebu, ale zároveň mluví i o něčem jiném (ale žádný pták či pohan neví, o čem vlastně mluví), řekne-li: „stačí mi, že to je od něho“, totiž od Boha. Jako onen prostý mudrc,[4] který přestože stále mluvil o jídle a pití, přece hluboce hovořil o věcech nejvyšších, tak také chudý křesťan mluví o jídle zcela prostě. Mluví totiž o nejvyšších věcech, neboť řekne-li: „vezdejší chléb“, nemyslí tolik na jídlo jako na to, že je dostává ze stolu božího. Tímto způsobem pták z denního chleba nežije. Jistě nežije jako pohan jen proto, aby jedl, ale jí, aby žil – ale žije vlastně?

Křesťan žije z vezdejšího chleba. Z toho, že z něho žije, nevzejde žádná otázka, ale ani z toho, co má jíst nebo co má pít. Ví, že mu takto rozumí jeho nebeský Otec, jenž ví, že všechny tyto věci potřebuje; chudý křesťan se neptá na to, na co se ptají pohané. Naproti tomu hledá něco jiného, pro to žije (neboť je pochybné, jak dalece můžeme říci, že pták „žije“), žije pro to, nebo proto žije, a můžeme tedy říci, že žije. Křesťan věří, že má na nebi Otce, jenž na každý den otvírá svou laskavou ruku a nasycuje vše, co žije – i jeho – požehnáním. Co však hledá, není sytost, hledá nebeského Otce. Věří, že se od ptáka neliší v tom, že nemůže žít z takového mála, ale tím, že nemůže žít „pouze chlebem“:[5] věří, že ho sytí požehnání, ale sytost nevyhledává, hledá požehnání. Věří (a o tom neví žádný vrabec, co by mu to bylo platné), že žádný vrabec nepadne[6] na zem bez vůle nebeského Otce. Věří, že pokud bude na zemi žít, dostane se mu denního chleba, a zrovna tak bude žít i na jiném světě. Vysvětluje, že „život je víc než pokrm“. Jistě je časný život víc než pokrm, ale věčný život se nedá přirovnat k jídlu a pití, v němž lidský život nezáleží, tak jako v něm nezáleží království boží! Má stále na mysli, že život ve svatosti je nejprve zde na zemi v chudobě, že „On“ hladověl v poušti a žíznil na kříži, takže nemůžeme pouze žít v chudobě, ale chudobu žít. – Proto se tedy o vezdejší chléb modlí a děkuje zaň, což pták nedělá. Modlit se a děkovat je pro něho důležitější než pokrm, a přece je jeho jídlo, jako to byl Kristův pokrm, konat vůli boží.[7]

Je pak chudý křesťan vlastně bohatý? Ovšem že je bohatý. Neboť pták, který je v chudobě bez starosti chudoby, chudý pták ovšem není pohan, a proto také chudý není, tedy je chudý, a přece ne tak chudý, ale není křesťanem, a proto chudý je – ach, nepopsatelně chudý! Je tak chudý, že se nemůže modlit, tak chudý, že nemůže děkovat, že musí bez odhadu brát všechno, tak chudý, jako by ani nebyl pro svého dobrodince, jemuž dluží život! Neboť prosit a děkovat pro něho znamená existovat, to znamená žít. Bohatství chudého křesťana spočívá právě v tom, že je pro Boha, jenž mu sice nedal bohatství jednou provždy, ó ne, ale dává mu denní chléb – na každý den! Ano, každý den má chudý křesťan příležitost, aby byl na svého dobrodince upozorněn, prosil ho a děkoval mu. Jeho bohatství vzrůstá pokaždé, když se modlí a děkuje, neboť se mu každý den jeví zřetelněji, že existuje pro Boha a Bůh pro něho. Pozemské bohatství se mění pokaždé, když se boháč zapomene modlit a děkovat. Ó, jak je to ubohé, takhle jednou provždy dostat příděl pro celý život, – a jaké je naproti tomu bohatství, když svůj příděl dostáváme na „každý den“. Jak je to škodlivé mít skoro denně příležitost k zapomínání, že to, co máme, jsme dostali, a jak je blažené připomínat si to každý den, myslit na svého dobrodince, svého Boha, svého Stvořitele a opatrovníka, otce na nebesích, lásku, pro niž jedině stojí za to žít a jež jediná je lásky hodná!

Ale pak je chudý křesťan bohatý? Ovšem, že je bohatý, poznáš to podle toho, že o své pozemské bídě nechce mluvit, ale jen o svém nebeském bohatství. Proto je někdy jeho řeč tak podivná. Všechno kolem něho připomíná chudobu, ale on mluví o svém bohatství – ó, proto mu nikdo nerozumí kromě křesťana. O jednom zbožném poustevníku[8] se vypráví, že byl po mnoho let pro svět mrtvý, ale přísně dodržoval slib chudoby; dosáhl však přátelství a oddanosti jednoho boháče. Pak boháč zemřel a dosadil onoho poustevníka, jenž tak dlouho žil z „vezdejšího chleba“, za dědice celého jmění. Když to však poustevníkovi oznámili, odpověděl: „To musí být omyl, jak může ustanovit dědicem mne, kdo umřel již – dávno před ním!“ Ach, jak chudě vypadá bohatství vedle – bohatství! Jak chudě vypadá vždycky světské bohatství vedle smrti! Ale křesťan, jenž zůstává v chudobě bez starosti chudoby, již také umřel pro svět i ze světa. Proto je živ. Pták přestává žít tím, že umře, ale křesťan žije tím, že umře. Proto vypadá bohatství celého světa, jež potřeboval, pokud žil, tak chudě vedle jeho chudoby, jež je jeho bohatstvím. Že mrtvý peníze nepotřebuje, víme všichni, ale živý, jenž je skutečně nepotřebuje, musí být buď velice bohatý – a pak chce ještě víc – nebo to musí být chudý křesťan.

Pokud je chudý křesťan bohatý, ptáku se nepodobá. Pták je chudý, a přece není, ale křesťan je chudý, a přece není chudý, je bohatý. Pták se nestará o nic menšího, nehledá to, ale také nehledá nic vyššího. Pták nemá žádné starosti, ale i jeho život vypadá, jako by se o něho nikdo nestaral. Křesťan se jaksi poděluje s Bohem, nechává Boha, aby se mu jistým způsobem staral o potravu, pití a takové věci, zatímco sám hlásá boží království a jeho spravedlnost. Vysoko se chudý pták vznáší k nebi a není trápen starostí chudoby, ale křesťan se vznáší ještě výše. Jako by pták hledal Boha a letí k nebi, ale křesťan ho nalézá a nachází ho (ó, nebeská blaženosti!), nachází ho u země. Je to, jako by pták letěl do nebe, ale nebe zůstává zavřeno, otvírá se jen křesťanovi!

„Proto se nestarejte a neříkejte: Co budeme jíst? – Co budeme pít! – to vše hledají pohané.“ Ano, pohané si z toho dělají starosti.

Pták je v chudobě bez starosti chudoby – mlčí, křesťan je v chudobě bez starosti chudoby, ale o chudobě nemluví, mluví naopak o bohatství. Pohan starost chudoby má. Namísto aby byl v chudobě bez starosti (a to zcela odpovídá tomu druhému), je „bez Boha na světě“.[9] Právě proto má starosti. Nemlčí jako bezstarostný pták, nemluví jako křesťan, který hovoří o svém bohatství, vlastně nemá a nemluví o ničem jiném než o chudobě a její starosti. Ptá se, co bude jíst a co bude pít, dnes, zítra, pozítří, v zimě, příští jaro, až zestárne, já i moji lidé, celá země, co budeme jíst a pít? Otázku neklade jen ve starostlivém okamžiku a pak toho lituje, ach, v okamžiku jedině a znova prosí Boha za odpuštění. Ne, je ve světě bez Boha a dělá se tou otázkou důležitý, protože se jedině zabývá touto životní otázkou. Společnost mu připadá nezodpovědná (a s Bohem nemá co dělat), když něco chybí právě jemu, kdo sám pro tuto životní otázku žije. Každého, kdo se jí nezabývá nebo ho nepodporuje, má za snílka, i co je nejvyšší a nejsvatější považuje ve srovnání s touto nejhlubší otázkou za nicotnost a představu. Připadá mu jako bláznovství odkazovat dospělého člověka ke ptáku a lilii – co by na nich měl vidět, čemu by se od nich měl učit?! Jsme-li člověk jako on, muž, který se naučil vážnosti života, občan a otec, tak je to dosti zahanbující žert a dětinský nápad, odkazovat k liliím a ptákům, jako by neměl co dělat. „Snad se za to nemusím stydět,“ řekne, „ale s ohledem na své děti, jež podle přijatého zvyku dávám učit náboženství, řekl bych přímo, že k odpovědi na nejhlavnější otázku nacházím v Písmu svatém jen velmi málo a velmi málo prospěšného, kromě toho, že se v něm najde jednotlivá výtečná výpověď. Čteme o Kristu a apoštolech, ale o tom, co je vlastní životní otázkou, najdeme odpovědí co nejméně. Vlastní životní otázka zní: z čeho žít, jak to dělat, aby každý mohl za sebe zaplatit, a jak mají lidé platit daně a poplatky? Řešit problém drahoty zázrakem je na tuto otázku naprosto nicneříkající odpověď – a i kdyby to byla pravda, co to dokazuje? Vůbec na to předem nemyslit, a když přijde termín a vymáhají se daně, poslat žáka na lov a chytit rybu,[10] v jejíž tlamě najdeme peníz, kterým zaplatíme, kdyby to byla pravda, co to dokazuje? V Písmu svatém mi vůbec chybí vážnost, vážná odpověď na vážnou otázku. Vážný muž nechce být za blázna, jako by se hrála komedie. Ať o tom faráři káží pro ženské a děti, každý vážný a osvícený muž mi musí v duchu dát za pravdu, a kde se vážní lidé setkávají na veřejných schůzích, ctí se pouze ta moudrost, jež rozumí skutečnosti.“

Tak mluví pohan, neboť pohanství je bez Boha ve světě, ale křesťanství projevilo, že pohanství je bezbožnost. Nespočívá vůbec v ustaranosti, vždyť starat se jistě ke křesťanství nepatří. Bezbožnost je nechtít vědět o ničem jiném a nechtít vědět, že tato starost je hříšná, protože Písmo praví, že člověk právě tak, jako může obtěžkat srdce přejídáním a opilstvím, může je zatěžkat i starostí o živobytí (Luk 1, 34). V životě jsou ve všem dvě cesty. Každý člověk je jednou postaven na rozcestí – to je jeho dokonalost, nikoli jeho zásluha. Kde bude stát ke konci (neboť ke konci už na rozcestí stát nemůže), určí jeho volba a jeho odpovědnost. Pro toho, kdo je v chudobě a nemůže se z ní dostat, znamená rozcestí: buď se křesťansky starosti vyhnout tím, že se obrátí na „cestu“ vzhůru, nebo se bezbožně starosti vydá a zvolí bludnou cestu dolů. Věčně chápáno tu nikdy dvě cesty nejsou, třebaže tu je rozcestí, cesta je jen jedna, ta druhá je scestí, tím hlouběji upadá do starosti, tím více se od Boha a od křesťanství vzdaluje a nejhlouběji upadne, když už o ničem vyšším nechce vědět, ale naopak si myslí, že tato starost není pouze nejtěžší (taková není, je jí bolest lítosti), ale je i nejvyšší.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Starosti pohanů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.