KNIHY D. M. PULLEY

V NAKLADATELSTVÍ MYSTERY PRESS

Mrtvý klíč

Zbytečná oběť

Dům plný temnoty

Tato kniha je beletristické dílo. Jména, postavy, organizace, místa a události v ní uvedené jsou buď výplodem autorovy představivosti, nebo jsou použity ve fiktivním kontextu.

Tato kniha ani žádná její část nesmějí být kopírovány, zálohovány ani šířeny v jakékoli podobě a jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu nakladatele.

České vydání knihy vzniklo na základě licenční dohody s Amazon Publishing (www.apub.com) a ve spolupráci s Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

Copyright © D. M. Pulley, 2019

Translation © Monika Pavlisová, 2021

Cover © M. S. Corley, 2021

Czech Edition © Mystery Press, Praha 2021

ISBN 978-80-7588-256-1 (epub)

ISBN 978-80-7588-257-8 (mobi)

Pro Jo a Braca

Tento příběh byl inspirován domy z minulého století ve čtvrti Shaker Heights, dvěma skutečnými vraždami a jednou legendou…

RAWLINGSWOOD

Rodina Rawlingsových: 1922–1931

Rodina Bellových: 1936–1972

Rodina Klussmanových: 1972–1990

Rodina Martinových: 1994–2016

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

Poznámka autorky

Poděkování

Poznámka překladatelky

O autorce

Přečtěte si ukázku z knihy Nebudete se bát ničeho zlého

Přečtěte si ukázku z knihy Sestup

1

Dům na prodej

___

7. dubna 2018

Při pohledu zvenčí by to nikoho nenapadlo.

Dvoupatrový dům v koloniálním stylu stál na pozemku o dvou tisících metrech čtverečních, ve stínu pokroucených dubů a stříbrných javorů, dost starých na to, aby pamatovaly původní farmy, kamenné mlýny i zpívané modlitby dávných shakerů. Při pohledu na něj vyzařoval anglickou osobitost a šarm. Zájemci o koupi mohli snít o velkých otevřených krbech, na zakázku vyrobených truhlářských doplňcích, křišťálových lustrech a pokojících pro služebnictvo skrytých pod břidlicovou střechou. Stavitelé tenkrát v optimismem nabitém roce 1922 na výdajích rozhodně nešetřili.

Na okraji pozemku stál muž ve středním věku ve vypasovaném sportovním saku a italských polobotkách. Měl hranatý obličej, strniště na bradě a brýle s drátěnými obroučkami, které podtrhovaly jeho vzhled intelektuála. Nebyl ani vysoký, ani malý, měl vlnité prošedivělé vlasy, které nechal strategicky padat do zvyšujícího se čela. Ohlédl se na čtyřproudou silnici na druhé straně hustého živého plotu. Centrum Clevelandu bylo jedenáct kilometrů odsud.

Vedle něj stála hezká žena, prohlížela si okázalou cihlovou fasádu, počítala okna a představovala si, jaký asi bude zevnitř výhled. Byla štíhlá a drobná, s hlubokýma hnědýma očima a člověk by si ji snadno spletl s malou holčičkou, pokud by nebyla obutá do bot na vysokých podpatcích a její obličej neměl tak ostré rysy. Prameny světlých vlasů držely na místě značkové sluneční brýle. Přes ramena si elegantně naaranžovala hedvábný šátek. Útlá zápěstí a uši jí zdobily zlaté šperky. Známky bohatství ovšem nešly moc dobře dohromady s nejistým krokem ani jejími obavami, když je realitní agentka vedla po klikaté dlážděné cestě ke vchodovým dveřím.

Při bližším pohledu byl trávník poněkud přerostlý a na květinových záhonech chyběl mulč. Obrubníky volaly po úpravě. Barva na okapech byla oprýskaná. To všechno se dá ale velmi snadno do pořádku, spěšně vysvětlovala agentka.

Přes cestu přeběhla bílá kočka a zastavila se pod nejvyšším stromem, odkud si prohlížela narušitele. Její chladný, hodnotící pohled přiměl blondýnu, aby se zastavila. Kočka neměla obojek. S nakloněnou hlavou se dívala na ženu a potom pomalým krokem zašla za roh domu, jako by jí to tady patřilo.

Blondýnka nervózně vyběhla po schodech nahoru k monumentálnímu zastřešenému vchodu. Na jednom z oken vedle mahagonových dveří byl přilepený bílý zmačkaný papír. Stálo na něm:

POZOR!

Tento dům je pokládán za neobydlený. Tato informace bude předána hypotečnímu správci odpovědnému za správu nemovitosti. Pravděpodobně v průběhu příštích sedmi pracovních dní budou na domě vyměněny zámky a dojde k zazimování rozvodů. Pokud tento dům NENÍ NEOBYDLENÝ, oznamte to, prosím, na číslo uvedené níže. Datum: 3. ledna 2016

Slunce už na některých místech inkoust zcela vymazalo. Papír se na okrajích kroutil. Od chvíle, kdy ho sem přilepili, uplynuly už dva roky. Z dálky zavrzaly zrezlé řetězy, jak se do vývěsního štítu s nápisem Na prodej opřel vítr.

„Až vejdeme dovnitř, zkuste posečkat, než si uděláte první dojem. Je pravda, že s tím domem bude spousta práce, ale pro správného kupce je to neuvěřitelná příležitost.“ Realitní makléřka zápasila s bezpečnostní schránkou připevněnou k vinuté mosazné klice, aby se dostala ke klíčům. „Takový dům a za takovou cenu už dnes prostě neseženete.“

„Trochu mi dělá starosti ta rušná silnice,“ pronesl muž.

„Uvnitř ta auta prakticky neuslyšíte,“ ujistila ho a otevřela dveře. „Dům je z většiny orientovaný na druhou stranu. A je to odsud jen kousíček pěšky do obchodu i do knihovny. A navíc, s těmi vzrostlými stromy…“

Muž nahlédl dovnitř a zamyšlený úsměv mu zamrznul na rtech.

Jeho žena vyděšeně zalapala po dechu, když ji do nosu uhodil odporný zápach.

Muž překročil práh a vstoupil do haly, která byla prostoupená pachem hnijících odpadků a plísně. Dubové parkety pokrývaly nedopalky cigaret a obaly od jídla z fastfoodu. Napravo byla jídelna, v níž uprostřed trůnila hromada špinavého oblečení a roztrhaných hadrů. Ve vstupní hale chyběl železný radiátor. Muž se vydal do obývacího pokoje, kde všechny zdi i na míru zhotovené dřevěné obložení pokrývalo graffiti, které ve všech možných barvách varovalo:

Vítejte v pekelném domě!

Vypadněte odsud! Utíkejte!

Zlí mrtví pořád žijí!

„Ježíši,“ zašeptal a zakryl si nos kapesníkem.

Blondýnka se na pár okamžiků zastavila ve vstupních dveřích, s obličejem napůl schovaným v šátku. Nakonec sebrala odvahu a vstoupila do haly, aby se také podívala. Překrásné architektonické prvky soupeřily s těžkým puchem. Snažila se ho nevnímat, když si prohlížela původní podlahová prkna, obrovská okna s olověnými vitrážemi nad vstupními dveřmi, obdivovala výšku stropů, originální doplňky a mohutné krby v místnostech po své pravé i levé straně.

„Je zřejmé, že bude nezbytná rozsáhlá rekonstrukce.“ Realitní makléřka se ze všech sil snažila vlít do vstupní haly otevřené přes dvě patra trochu optimismu. „Ale za tuto cenu si můžete dovolit individuálně doladit každičký prvek a udělat z tohoto místa skutečný domov. Základní konstrukce domu je skutečně zcela v pořádku.“

Po chodníku se k domu vlekl náctiletý mladík. Ostražitě a nespokojeně pozoroval prázdná okna. Už teď to tady nenáviděl. Na obličeji se spoustou pupínků mu rašilo nechtěné chmýří, a při pohledu na přerostlé kosti bylo jasné, že ho zradilo vlastní tělo. Dětsky modré oči pod hustým obočím vypadaly na dvanáct let, ale zbytek těla na dvacet. Ani jeden z jeho rodičů si nevšiml, jak vešel do dveří a zarazil se nad násilím, kterému byl tento dům vystaven. Pohledem sledoval monumentální schodiště stoupající do patra a překvapeně otevřel pusu.

Jeho rodiče zatím přecházeli z obývacího pokoje do hlavní chodby a dál do knihovny a ranního salonku a všude objevovaly další a další ukázky vandalismu. S každou novou skvrnou cena domu v jejich myslích klesala, až byl už prakticky zadarmo. Realitní makléřka s pevně stisknutými rty čekala, kdy je ta hrůza odežene pryč, stejně jako všechny ostatní.

V šatně v prvním patře našli popraskané porcelánové umyvadlo a zašlou toaletu. Vyschlými trubkami sem z přízemí stoupal odporný smrad plynů z kanalizace.

Makléřka si odkašlala, aby se zbavila odporné pachuti na patře, a vesele prohlásila: „Rozvody budou samozřejmě potřebovat modernizaci.“ Z toho domu byla nervózní a raději se držela poblíž vchodových dveří, nejlépe otevřených. „Nechám vás, abyste si to tu mohli prohlédnout v klidu. Kdybyste se chtěli na cokoli zeptat, jen zavolejte.“

Manželský pár stoupal po zadním schodišti k první rozlehlé ložnici. Pravé zdi dominoval prázdný, začernalý kachlový krb. Stěny někdo vymaloval sytě modrou barvou. Okna nabízela výhled do ulice. „Tohle by mohla být naše ložnice,“ navrhl muž a pootevřel vrzající dveře do přilehlé koupelny. Malé bílé dlaždičky na podlaze pokrývaly mrtvé mouchy a myší výkaly.

V jedné z menších ložnic o kus dál ležela na podlaze holá matrace. Prostředek tohoto provizorního lůžka zabírala velká tmavě hnědá skvrna, která částečně zasahovala i na podlahu. Manželka při pohledu na ni nakrčila nos. Krev? Vedle ležel zmačkaný alobal a stříkačka. „Myrone,“ zašeptala a s odporem se podívala na manžela.

„Já vím. Zkus tomu dát šanci,“ zašeptal on a šel dál.

Žena se zastavila u třetí ložnice a zhluboka se nadechla. Před mnoha desetiletími byly stěny tohoto pokoje vymalovány růžovou barvou. Na okně visely roztrhané závěsy a vybledlými plátěnými květinami pronikalo dovnitř odpolední slunce. Na omítce mezi hrubě naškrábanými satanistickými symboly a obscénními vzkazy poletovali ručně malovaní motýlci.

Kdo je ta hezká holka?

Ženiny oči se zalily slzami a těkaly sem a tam mezi květy a motýly a zase zpátky. Kdo je ta hezká holka?

Její muž přišel a postavil se za ni. Při pohledu na zohyzděné růžové stěny a záda své ženy znervózněl. Chlácholivě jí položil ruku na rameno, ale cítil, jak pod jeho dotekem celá ztuhla. Otevřel pusu, aby něco řekl, ale než stihl cokoli vymyslet, otočila se na patě a odkráčela pryč.

Ložnice, koupelny, šatny – objevovali pořád další a další, až se dostali do chodby, která vedla do křídla nad garáží. „Vidíš to? Ten dům je snad nekonečný!“ zvolal manžel s nadějí, že trochu odlehčí náladu.

„Je to tu obrovské,“ souhlasila, téměř bez výrazu. Bylo tam sedm ložnic a tři velké koupelny. Je to tak velké, že by se tu člověk ztratil. „Mohla bych tu mít studio…“

Za dalšími dveřmi objevili úzké schody vedoucí dál nahoru. Ten prostor navíc rozhodl. Muž se uprostřed půdy zastavil, vytáhl z kapsy telefon a vytočil číslo. „Paule? Tady Myron. Prosím tě, kolik hotovosti můžeme dát dohromady během příštích třiceti dní?“

Jeho žena se pomalu točila kolem dokola. Potom došla k jednomu z vikýřových oken a vyhlédla na chodník, odkud se před deseti minutami dívala na dům zvenčí. Otočila se. Na protější stěnu někdo světlou tužkou napsal: A zasadíme čtyři stromy, jeden do každého rohu, za každého anděla, který k nám promlouvá. Rozpačitě si ten nápis prohlížela.

„Ten dům je doslova bomba. Nevěřil bys těm detailům. Jen za ty truhlářské práce bychom v Bostonu dali majlant… Já vím, ale Margot to tady chytlo za srdce.“

Žena k němu otočila hlavu. Vážně?

„No jo. Za tu správnou cenu… Samozřejmě. Dám ti vědět.“ Myron zavěsil a obrátil se ke své manželce. „Musíš přiznat, že je to skvělá nabídka, miláčku.“

„Ale… víme jistě, že to všechno potřebujeme?“

„Děláš si legraci? Tohle místo je jako zlatý důl! Chtějí za něj jen sto osmdesát tisíc, chápeš? V Bostonu by se cena nikdy nedostala pod tři nebo čtyři miliony. Hledáme už celé dny a nic podobného jsme ještě neviděli. No uznej!“

Vrásky na čele se jí prohloubily prosbou. „Já vím, ale… opravdu to musíme udělat? Nejsem si jistá, Myrone. Co se týká domu, ani pokud jde o stěhování… Co Hunter? Nevím, jestli je správné, aby opustil všechny kamarády a školu. Je to jeho poslední rok na střední. Tak těžko si zvyká na nové lidi.“

„Chápu, že máš strach, ale tohle pro něj může být dobré. Už jsme to probírali.“ Myron si povzdechl, ramena skleslá netrpělivostí a vidinou hrozící porážky. „Oba jsme se shodli na tom, že je to pro nás nejlepší možná volba, po tom všem, co se stalo.“

Margot stiskla nalíčené rty. Po tom všem, co se stalo.

„Já už se nemůžu vrátit, Margot. Dal jsem výpověď. Clevelandská klinika mi nabídla práci, o jaké jsem vždycky snil. To víš. Máme šanci začít tu znovu. Tak ji pojďme využít naplno. Dobře? Hodil by se nám nový začátek.“ Vzal ji za ruku a stiskl. „Vždyť to tu může být skvělé.“

Margot nuceně přikývla a snažila se udržet odvážný výraz, dokud se nepodíval jinam. Kdesi v otevřeném prostoru za ní zavrzalo podlahové prkno. Otočila se za zvukem, ale viděla jen žluté světlo vycházející z rozsvícené koupelny na konci dlouhé, prázdné chodby. Prohlížela si zavřené dveře pokojů pro služebnictvo a prostory pod šikminou střechy. Všechna místa jí pohled chladně oplácela.

Posměšky nastříkané sprejem na stěny o patro níž jako by vzlínaly omítkou vzhůru a šeptem k ní promlouvaly z rohů půdy.

Vítej v pekelném domě!

2

O pět minut později už manželský pár znovu stál ve vstupní hale. Makléřka schovala telefon a široce se na ně usmála. „Tak co na něj říkáte?“

„Myslím, že jsme viděli dost. Mohli bychom se sem zítra vrátit? Rád bych, aby to tady prohlédl někdo ze stavební firmy.“ Myron se tvářil, že nevidí nervózní reakci své ženy.

„Opravdu?“ Makléřka nevěřícně zamrkala. „To je skvělé. Ale… ehm… pokud máte o ten dům opravdový zájem, musím vám k němu ještě něco říct.“

Margot přestala pátravým pohledem prohledávat dům, jako by v něm něco ztratila, a ostře se podívala na manžela. „Promiňte, co jste to říkala?“

„Je to trošku trapné, ale vedení mi přísně nakázalo informovat o veškerých potenciálních… stigmatech spojených s tímto domem.“ Odkašlala si. „Má za sebou dlouhou historii. A dost se tady o těch věcech mluví.“

Myron popošel ke své ženě a přimhouřil oči. „Jakou historii?“

„No…“ Makléřka si narovnala špatně padnoucí kostým. Jen chviličku předtím, než sem tihle dva dorazili, si stěžovala do telefonu: Ten prokletý barák se nikdy neprodá, Howarde! Nemá naději ani při dražbě. Klidně řekni v bance, ať si najdou jiného makléře. „Víte, vedou se různé řeči. Nesmíte zapomínat, že Shaker Heights je ve své podstatě takové maloměsto – proto to tady všichni tak milují –, a jako v každém malém městečku se i zde často stává, že nejrůznější klepy začnou časem žít svým vlastním životem.“

Když Myron uslyšel slova malé městečko, jeho obličej se maličko rozjasnil. Makléřce jejich situaci velmi dobře vysvětlil. Hledali dobrou investici. Něco před rekonstrukcí, co by si mohli přizpůsobit podle svého. Něco s charakterem. Malé město s dobrými školami. Se zahradou. Skutečný domov pro sebe a pubertálního syna, který se právě šel podívat do místnosti se zkrvavenou matrací nahoře v patře.

„Ubezpečuji vás, že žádné z těch klepů nejsou ničím podložené,“ pokračovala s hraným úsměvem, „ovšem někteří zájemci… zkrátka, nechají se velmi snadno vystrašit.“ Dodatek vy ne, samozřejmě, zůstal viset ve vzduchu nevyslovený.

Myron souhlasně přikývl, ale Margot se ještě více zachmuřila. „O jaký druh klepů se jedná?“

„Na ten dům se nabalily nejrůznější městské legendy. Mýty. Říká se, že původní majitel, pan Rawlings, byl zavražděn. Také se říká, že jeho žena zešílela. Někteří lidé tvrdí, že tu před pár lety zemřela nějaká středoškolačka po předávkování drogami.“ Makléřka všechny ty hrozné teorie odmávla rukou.

Manželé na ni chvilku zírali a potom zvedli oči k vyřezávanému dřevěnému schodišti vedoucímu z haly do patra. Celý dům byl úplně tichý, jako by poslouchal. Zdálo se, že se zpod zaprášeného lustru každou chvíli musí ozvat ženský jekot, ale celá budova zatím jen tajila dech.

„To je strašné,“ zašeptala Margot a mlčky se otočila na manžela: Ten dům nemůžeme koupit!

„Žádné z těch pomluv ale nejsou ničím podložené. Je to tak?“ zeptal se Myron a pohled své ženy ignoroval.

„Nikdy jsem neviděla žádné důkazy. Ani v nejmenším. Ovšem, to nezastaví pomluvy, že je dům možná… tedy, že tu třeba straší.“

Myron povytáhl obočí. „Straší tady.“

Margot uniklo znepokojené zakašlání.

„Možná potkáte jednoho či dva sousedy, kteří se vás budou snažit přesvědčit, že tu viděli duchy nebo že je dům ‚prokletý‘.“ Makléřka si dala záležet na tom, aby řádně zakroutila očima. „Opravdu bych si tím ale nelámala hlavu. Za ty roky tu žilo několik velmi šťastných rodin, pokud samozřejmě odhlédneme od té nešťastné exekuce z poslední doby.“

Všude kolem nich bylo plno pozůstatků po předchozích majitelích – otisky prstů, barvy, díry po hřebíkách, škrábance, skvrny. Margot sledovala jejich kroky nahoru po schodech a dozadu chodbou, až se očima zastavila na nejvzdálenější zdi, kam někdo jasně červenou barvou nasprejoval dvě slova.

Vražedný dům!

Makléřka se podívala stejným směrem. „Jakýkoli prázdný dům může bohužel přilákat pozornost vandalů, to jistě chápete. Dokonce i tady na Shaker Heights. Existuje celá řada možností, pokud si přejete nainstalovat bezpečnostní systém, ale ujišťuji vás, že v ulici pravidelně projíždí policejní hlídka.“

Margot se zaměřila na vstupní dveře a potom si vybavila mohutné krby, jejich klenuté římsy, vestavěné police, kazetové stropy v knihovně, sluncem zalitý ranní salonek, prostornou spíž. Pocítila k tomu domu sympatie a její výraz zjemněl. To místo bylo krásné, jen příšerně zanedbané. Osamělé. Opuštěné. Jeho zlomené srdce rezonovalo s rozervaným výrazem její tváře.

Její manžel se nadechl a zeptal se: „A to je všechno? Myslím, to s tím strašením?“

„V podstatě,“ přikývla makléřka. „Jen jsem nechtěla, abyste se sem nastěhovali a o těch klepech se doslechli od někoho jiného. Víte, poslední majitelé domu se dostali do velmi těžké situace a jistě pochopíte, že lidé vždy hledají něco, na co mohou svalit vinu. Ve své práci se s tím dozajista setkáváte dnes a denně, doktore Spielmane.“

Přikývl. „Lidé bývají často pověrčiví.“

„Přesně tak.“ Makléřka se úlevně usmála. Pořád má šanci. „Bytová krize postihla v téhle zemi více či méně snad každého a duchové s tím skutečně nemají vůbec co dělat, nemám pravdu?“

Margot však ještě úplně přesvědčená nebyla. V rohu, kde chyběl radiátor, se válela rozbitá lahev od piva. „Co přesně se stalo těm posledním majitelům?“

„Ach. Ubohá paní Martinová bohužel po smrti manžela neuhlídala své výdaje. Stává se to pořád. Příběhy, jako je ten jejich, najdete po celém Clevelandu.“ Makléřka rychle pokračovala. „Tady na Shaker Heights už ale téměř všechny nemovitosti dosáhly své původní hodnoty, takže se tu díváme na skutečnou tržní příležitost. Dům, jako je tenhle, dlouho opuštěný nezůstane.“

Doktor se nechtěl nechat zatlačit do kouta a jen se zlehka pousmál. „Než začneme zvažovat jakoukoli nabídku, musíme se poradit se stavitelem.“

„Ale samozřejmě. Nechte si na rozmyšlenou den nebo dva, ale na vašem místě bych dlouho neváhala. Kolegové z kanceláře mi dali vědět, že během týdne tady budu mít ještě pár dalších prohlídek. Prý někdo z New Yorku.“ To byla lež, ale makléřka ani nehnula brvou.

Cestou ven se Margot zastavila na prahu. Uprostřed vyřezávaných mahagonových dveří se na ni z bronzového klepadla dívala tvář cherubína. Byl to odlitek připomínající malého chlapce. Na desce pod ním byl vyrytý zašlý nápis Rawlingswood.

„Jak zemřel?“ zeptala se tiše a prstem přejela přes písmena.

Makléřčin úsměv v koutcích trochu zvadl. „Promiňte?“

„Poslední majitel. Pan Martin. Jak zemřel?“

„Myslím, že to byl infarkt. Nic neobvyklého, to mi věřte.“

Myron stiskl manželce rameno. „Nebuď tak choulostivá, Margot. Každý starý dům bude mít za sebou spoustu života i smrti. Nemám pravdu?“

„Stoprocentně,“ potvrdila makléřka. „Někdo by řekl, že právě historie dodá starému domu jeho kouzlo.“

Zamířili ven, ale makléřka se zarazila a ukázala směrem zpět do domu. „Ehm, nebyl…Neměli jste s sebou syna?“

Margot zalapala po dechu, jako by dostala facku. Při všech těch řečech o strašení a stěhování na Huntera zapomněla a teď ji pocit viny bodl do prsou jako dýka. Příšerná matka.

„Jistě. Samozřejmě.“ Myron se zasmál a vrátil se do haly, odkud zavolal nahoru na schody: „Huntere? Odjíždíme!“

Chlapec stál uprostřed ložnice se špinavou matrací a díval se na nápis na zdi.

Natalie je feťácká kurva!

Zrovna když na něj otec zavolal, všiml si řádků napsaných tužkou. Byla to malá písmena, psaná drobnou dívčí rukou:

Toto je dar být prostý, toto je dar být svobodný,

toto je dar sestoupit dolů, kde se nám patří přebývat.

A když se ocitneme na tom správném místě,

bude to v údolí lásky a radosti.

„Huntere!“

„No jo,“ odpověděl vytáhlý chlapec a odtrhl zrak od podivné básně. Vrátil se do dlouhé chodby a seběhl dolů po schodech. Hrbil záda podobně jako všichni mrzoutští teenageři. „Už jdu.“

Makléřka zavřela a zamkla dveře, zatímco rodinka odcházela po kamenném chodníku k silnici. Margot se zastavila a otočila. Bílá kočka, kterou viděla už předtím, vylezla zpod keře a rozvalila se na prahu dveří. Zívla a záhadným pohledem si ji prohlížela. Margot zavrtěla hlavou směrem ke kočce i budově za ní. Byl to větší dům, než o jakém by se kdy odvážili snít. Bezmocně zírala na rozsáhlou cihlovou fasádu, jako by to byl rozjetý vlak, řítící se přímo na ni.

Skrze vzrostlé stromy jí vracelo pohled patnáctero tabulek vitrážových oken.

Sotva se přiměla zformulovat pár slov a ukázat rukou do okna ve třetím patře. Realitní makléřka i její manžel se podívali, kam ukazuje. Proti tmavnoucí obloze žlutě zářilo jedno okno. Někdo tam nechal rozsvíceno.

Makléřka se usmála a mávla rukou, aby naznačila, že se o to postará, což byla samozřejmě další lež.

3

Rodina Rawlingsových

___

26. října 1929

„Vítejte! Vítejte v Rawlingswoodu, drazí přátelé.“ Walter Rawlings rozmáchle otevřel dveře, aby pustil dovnitř první vlnu hostů. Navoskovaný knír se mu leskl a vesta ztuhle vrzala pod vrstvou škrobu.

Ardelia, sestřenice Andrewa Carnegieho, vplula dovnitř se svým afektovaným manželem v těsném závěsu. Norkovou štólu podala služebné Elle, aniž by se na ni jen koutkem oka podívala.

Služebná ve středním věku stála v černobílé uniformě a s nepřítomným úsměvem hned za dveřmi. Necítila se vůbec příjemně. Nenáviděla Walterovy večírky. Tolik mahrime gaje s absolutně příšerným chováním. Ardeliin manžel si složil kabát přes ruku a předal ho Elle, jako by to byl dárek.

„Je od tebe moc hezké, že jsi nás pozval, Waltere,“ předla Ardelia. Nesla se po vyleštěné dřevěné podlaze jako královna. Chladně zhodnotila koberec z dovozu i křišťálový lustr. Přízemní, ale co můžete čekat od právníka, nebo čím že se to teď Walter živí? říkal její blahosklonný pohled. „A kdepak je tvá úchvatná ženuška?“

„Georgina se stará o malého Waltera. Bezmezně milující matka, jako vždy. Za vteřinku přijde dolů.“ Walter si odkašlal, nepatrně podrážděný nepřítomností manželky, a ukázal do salonu vlevo od vstupní haly otevřené do výšky. „James vám namíchá koktejl.“

Krátce po sobě dorazily další tři páry a za chvilku už to v salonku vřelo mísícími se hlasy, cinkáním křišťálového skla a jazzovou hudbou z desky, kterou Walter pustil na svém gramofonu značky Electrola. Jazz a tvrdý alkohol, to byly Walterovy drobné společenské rebelie, kterými chtěl své večírky trochu okořenit. Konverzace se držely bezpečných témat, jako byl golf, dekorace interiéru, počasí a volby do rady venkovského klubu.

Nikdo se nezmínil o stavu burzy, ačkoli strašidlo týdenních ztrát obcházelo celým pokojem jako stín.

Teprve po dlouhých dvaceti minutách všeobecného veselí se objevila Georgina. Byla útlá a křehká a na pozadí vínově rudých tapet působila popelavým dojmem, jako pouhý duch dívky, kterou někteří z přítomných znávali dřív. Před Rawlingswoodem. Než se jí narodil syn. Její medově zlaté vlasy prořídly a ztratily lesk. Jiskra, kterou před deseti lety uchvátila Waltera, vybledla a zhasla. Když se brali, bylo Georgině dvacet osm let, nebyla to žádná holčička, ale stále zůstávala drobná a štíhlá, s modrýma očima připomínajícíma panenku. Nikdy se nedokázala proměnit v ženu, v jakou doufal.

Přítomné dámy si za jejími zády vyměňovaly pohledy. Vypadá čím dál tím hůř, chudinka.

„Tady je!“ zazpívala Ardelia zvučně, posílená už dvěma koktejly. „Zlatíčko, vypadá to, že se potřebuješ napít!“

O deset minut později je zvonek zavolal k večeři. Osm hostů se pohodlně usadilo kolem Walterova stolu a on sám se opřel, složil ruce na velké břicho a zářil při pohledu na svou jídelnu. Po svém architektovi žádal tento nesmyslně velký prostor právě pro tyto účely. A přesto v sobě jeho úsměv skrýval melancholickou nostalgii, jako by tento večer v kruhu přátel byl Poslední večeří.

„Je vůbec katolička?“ Ta otázka zazněla od manželky bankéře po jeho pravé straně. Georgina právě vyprávěla, jak jejich služebná Ella vyléčila škrábnutí na Walterově noze bylinkami a modlitbou v cizím jazyce. Věřte mi, fungovalo to jako kouzlo.

Walter pokrčil rameny, jako by ho náboženské přesvědčení jeho hospodyně vůbec nezajímalo.

„Víte, já jsem se bál zeptat.“

Žena si s nepřítomným výrazem pohladila perlový náhrdelník. „Nemohu říct, že bych takovou osobu chtěla jako guvernantku. Nenapadlo vás sehnat někoho jiného?“

„Žertujete?“ zasmál se Walter. „Vždyť by nám proklela dům! Jsem si jistý, že její rodina na starém kontinentu má cikánské kořeny!“

Svou kousavou poznámkou vyvolal na tomto konci stolu veselí, ale Georgina posmutněla.

„To ne,“ zamumlala tiše a vrtěla hlavou. „To by neudělala. Ella je skvělá. Malý Walter ji zbožňuje. Skutečně nevím, co bych…“

Něco jí přerušilo myšlenku. Zvuk, který slyšela jen ona sama. Otočila hlavu doprava za domnělým fantomem. Je to pláč?

„Určitě je ohromná, zlatíčko. A navíc, copak my všichni občas nepotřebujeme trochu čar a kouzel?“ Ardelia zlomyslně povytáhla obočí a rozhlédla se vyzývavě kolem stolu. Provokovala buržoazní sešlost k protestu.

Bankéřova žena její narážku ignorovala. „Georgino? Jste v pořádku? Vypadáte nervózně.“

Georgina neodpověděla. Její skleněné oči fixovaly vzdálenou zeď, jako by měla schopnost vidět skrz dřevěné trámy pod omítkou. Dřevěné struny domu hrály tichou melodii, píseň, která zněla jen těsně mimo její dosah.

„Miláčku?“ Walterův hlas přerušil napětí, které začalo kolem stolu narůstat.

Georgina mrknutím zaplašila fugu. „Ano?“

A právě v tu chvíli se po boku Waltera objevila Ella a zašeptala: „Váš host dorazil.“

„Ach, skvělé!“ Walter se postavil a oslovil hosty: „Dnes večer tu máme neobvyklého hosta, přátelé!“

Georgina ztuhla a do tváře jí spadla kadeř vlasů. Jak znala Waltera, mohl to být kdokoli.

Odešel z jídelny a za ním se nesl zvědavý šepot. Walter je nenapravitelný! Zkrátka zbožňuje svá překvapení. Za malou chvilku byl zpět a přiváděl s sebou starší ženu.

„Dámy a pánové, je mi neskonalou ctí představit vám paní Ninny Boydovou. Je členkou komunity původních shakerů v Severní unii. Řekla mi, že chodila do školy jen nedaleko od místa, kde teď sedíme.“

Shromážděnými stolovníky projela vlna překvapení a nadšení. To je úžasné. Skutečně? No, umíte si to představit?

Vodové oči staré ženy si prohlížely nalíčené obličeje dam z vyšší společnosti a opilé úsměvy mužů, dokud nespatřily Georginu.

„Je mi velice líto, že jsem vás vyrušila u večeře. Odpusťte mi,“ řekla roztřeseným stařeckým hlasem.

Georgina upustila vidličku.

„Nebuďte směšná!“ pronesl Walter a přisunul k ní volnou židli. „Číšníci! Doneste našemu váženému hostu něco k jídlu.“

Najatý personál odkráčel do kuchyně. Drobná, shrbená Ninny se posadila na židli a nespouštěla oči z Georginy, která byla s každou vteřinou bledší a bledší.

Ardelia se ke staré dámě naklonila, jako by byla zvířátkem v zoo. „Paní Boydová, musíte nám o shakerech vyprávět úplně všecičko!“

„Není toho moc k vyprávění.“ Ale bylo. Odpusťte mi, prosím, ale musím vám toho tolik říct, žadonil její pohled útlou hostitelku. Ta správná slova ale starou ženu nenapadala.

Georgina seděla jako omráčená. Odmítala se podívat stařeně do očí.

Na Waltera se obrátil jeden z jeho partnerů z golfu. „Jak se ti proboha podařilo setkat se se shakerkou, starý brachu?“

„To Georgina se s touto vzácnou ženou nedávno potkala. Není to tak, miláčku?“

Georgina měla úplně bílé rty. Napila se vína, aby získala víc času a vzpamatovala se. Odkašlala si. „Ano. Potkala jsem paní Boydovou v okrasné zahradě…“

Ardelia pobaveně zalapala po dechu. „Ve vaší okrasné zahradě? Tady za domem? Božínku, co jste tam dělala, paní Boydová?“

Ninny se na židli nervózně zavrtěla. „Nebyla jsem tady v údolí už dlouho… Nejspíš jsem přišla zúčtovat s minulostí.“

„S jakou minulostí, drahoušku?“ tlačila na ni Ardelia.

Stará žena jen seděla a choulila se pod pohledy všech lidí kolem stolu. Šokovaně si uvědomila, že bude muset najít ta správná slova. Její hlas, tenký jako nitka, s rostoucími pochybnostmi sílil. „Obávám se, že zdejší mrtví neodpočívají úplně v pokoji.“

„Mrtví?“ Ardelia povytáhla obočí.

Kolem stolu se ozývalo nervózní šumění. Georgina naklonila hlavu za zvukem, který slyšela jen ona. Zdálo se, že Ninny je jediná, kdo si toho všiml.

„Ha! Fascinující!“ zahlaholil Walter a plácnul hlasitě rukou do stolu. Georgina nadskočila. „Georgino, lásko, proč jsi mi nic neřekla o misi paní Boydové? Miluju duchařské historky! Tak povídejte, paní Boydová. Nedala byste si trochu vína?“

„Ach.“ Ninny sklopila oči do klína. Její naléhavé varování bylo právě poníženo na pouhou salónní hru. „To vskutku nemohu.“

Walter přikývl. „Samozřejmě. To bylo ode mě hloupé. Tvrdý alkohol byl ve staré shakerské komunitě odmítán.“

„Pití alkoholu bylo zakázané? Myslím, ještě před prohibicí?“ vložila se bankéřova žena do hovoru.

Ninny složila ruce v klíně způsobem, jakému ji před dávnými lety naučili. „Ano. Obávám se, že Matka Ann pohlížela na takové věci nelibě.“

„Matka Ann?“ Ardelii se při pronesení těch slov zablesklo v očích. Pohanské čarodějnictví, říkal její výraz. „Kdopak to byl?“

„Matka Ann předpověděla druhý příchod Krista… Její hledání přivedlo věřící sem do Údolí Boží Milosti. Říká se, že jí do uší šeptali andělé.“ Také Ninny už prakticky jen šeptala. Nic nešlo tak, jak doufala.

„Božínku. A vy tomu také věříte?“ zeptala se bankéřova žena.

Ninny se prosebným pohledem vrátila k porcelánové tváři Georginy. „Věřím, že Bůh promlouvá k těm, kdo naslouchají.“ Prosím, musíte poslouchat.

„Je pravda, že shakeři neuznávali manželství, paní Boydová?“ Ardelia usrkla víno a čekala, zda stará žena přijme výzvu k debatě o nedostatku sexu v její komunitě. Bylo všeobecně známo, že shakeři z velké části vymřeli kvůli celibátu.

Ninny nespouštěla oči z Georginy – hostitelka seděla na své židli jako prkno, jako by naslouchala vlastním šeptajícím hlasům – a teprve potom zaregistrovala tu nezdvořilou otázku. Manželství. „Věřili jsme v mnoho věcí, které v naší době nebyly moderní. Nemohu říct, že by byl tento nový svět mému srdci bližší.“ Zavrtěla hlavou s pohledem upřeným na ohromný křišťálový lustr zavěšený nad jejich hlavami. Přivřela oči upřené na strop, jako by počítala trámy skryté pod omítkou, až nakonec úplně ztratila nit svých myšlenek. Najednou sebou polekaně trhla a zamračila se na hostitele. „Když ten dům stavěli, zpracovávali místní stromy?“

Na to Walter slyšel, byl nadšený, když mohl s někým debatovat o stavbě svého hradu. „Většinu dřeva jsme si nechali dovézt, ale pár největších nosníků a všechno obložení je místní. Tesař si vybral několik starých vzrostlých stromů z pozemku poblíž, který mýtili. Víte, takový typ dřeva prostě nejde sehnat za slušnou cenu, obzvlášť když se všude tolik staví.“

Pár hostů se chytilo a začali skládat komplimenty na krásný řez i strukturu dřeva. Je to překrásné. Sukovitý dub?

Ninny přikývla, rozhlížela se po dřevěných deskách všude kolem a potom na okamžik zavřela oči. Maličko se houpala sem a tam v rytmu, který znala jen ona – v melodii tichého zpěvu rezonujícího v dřevěných kostech domu.

Zasaď stromy kolem dokola, kolem katedrály.

Po jednom na sever, východ, jih i západ.

V háji uslyším zpívat anděly.

Zpívat písně Pána i těch, kdo již odpočívají.

Georgina zvedla zarmoucené oči od svého talíře. „Promiňte. Myslím, že slyším Waltera juniora, jak nahoře vyvádí. Omluvíte mě, prosím?“

„Nebuď směšná, Georgino! Ella to jistě zvládne,“ řekl Walter varovně. Nebylo to poprvé, kdy se snažila vykroutit z účasti na večírku.

„Já neslyším vůbec nic, drahoušku,“ pronesla bankéřova žena a účastně se na přítelkyni usmála, než se otočila zpět k čestnému hostu. „Tak povídejte, paní Boydová, copak vás přimělo vrátit se zpět? Co jste to říkala o těch mrtvých?“

Oči staré ženy se zamžily při vzpomínce na hlasy, na varovné vyzvánění zvonů. Horko z dávno zapomenutého ohně jí sálalo v mysli a do toho se pletly postavy mužů na koních a křičících žen a dětí. Nejsme ozbrojeni! Prosím! Nechte nás být! Jsou tu děti!

Georgina vyskočila ze židle. „Opravdu musím jít malého zkontrolovat. Za okamžik jsem zpět.“ Vyklouzla z jídelny, než stačil její manžel protestovat.

„Prosím, omluvte mou ženu.“ Walterův obličej zrudl vztekem. „Posledních pár týdnů je trochu nevyrovnaná.“

„Kdo by se jí divil? Po tom všem, co se pořád píše v novinách?“ To promluvila žena lékaře, která byla doteď potichu, a nevyslovená dohoda tím byla porušena. Noviny. Trh. Kradmo se rozhlédla kolem stolu ve snaze najít odpuštění za své faux pas.

Walter se na ni ostře podíval a odkašlal si. Neměl chuť rozebírat vlastní úzkost vyvolanou náhlým propadem jeho jmění. Svůj palác vystavěl s vypůjčenými penězi a z pochybných investic. Věřitelé už po něm natahovali ruce.

„Tedy, já myslím, že by nám všem prospělo hlavně zůstat v klidu a starat se o vlastní záležitosti,“ prohlásil její manžel s autoritou lékaře. Zároveň ji také zpražil pohledem. „Je známo, že burza kolísá. Poslední, co tato země potřebuje, je panika. Nesouhlasíš snad, Paule?“

„Naprosto,“ přikývl bankéř.

Walter se připojil ke všeobecné shodě a znovu si řádně přihnul ze sklenice whisky. Žádnou paniku. Během posledních pár let se hodně zadlužil v několika podnicích, včetně jedné malé banky, a to byly jen ty legitimní investice. Nemůžeš se vyšplhat z nájemního bytu až na Shaker Heights a neobejít přitom pár pravidel, říkal sám sobě.

„Ale no tak, copak se neslyšíte? Našeho čestného hosta nějaká burza dozajista ani v nejmenším nezajímá,“ vyplísnila je Ardelia a obrátila se zpět k Ninny. „Musím se vám omluvit za ty nudné patrony, drahá. Prosím, pokračujte.“

Ninny zvedla oči od nedotčené misky s polévkou a podívala se na zámožnou ženu. Sama byla oblečená v prostých šatech, jaké nosily služebné, a mezi vymóděnými hosty u stolu se necítila dobře. „Jak mám pokračovat?“

„Prosím, paní Boydová. Povězte nám, proč jsou ti mrtví neklidní.“ Walter do sebe obrátil zbytek sklenice a s radostí změnil téma.

„Obávám se… že zemřeli nesprávným způsobem,“ řekla stařena měkce. Pohledem zabloudila ven z okna na ulici za stromy. Ta stejná ulice vedla samým srdcem osady Ústřední rodiny už před osmdesáti lety. Duch starého Společenského domu se jí odrážel v očích. Hořel. Plameny šlehaly k nebi, zatímco dřevěné trámy praskaly a bortily se. Nad hlavou jim zavrzala podlahová prkna.

Ve dveřích se objevila Georgina a spěchala zpět na své místo. Tváře jí zrůžověly v místech, kde se do nich bolestivě štípala poté, co si obličej osvěžila studenou vodou. „Prosím všechny za prominutí. O co jsem přišla?“

„Právě jsme se ptali paní Boydové na ty ubohé duše, které zemřely nesprávným způsobem.“ Ardelia se usmívala, zápletka ji bavila. „Byla to vražda, paní Boydová?“

Stařena upírala zamlžený pohled na ulici, jako by znovu sledovala zmatek té noci. Pobíhající děti. Rada starších s rukama zdviženýma na protest. Cukla sebou, když v duchu znovu uslyšela výstřel.

„Bůh toto údolí před lety opustil… opustil tyto stromy, tyto kameny, půdu pod našima nohama.“ Zaměřila svůj pohled na Georginu, která se na židli celá chvěla. „Modlím se, abyste udělali totéž.“

4

Rodina Spielmanových

___

5. května 2018

„Koukám, že se vás někdo snažil varovat, co?“ Stavitel ukázal na graffiti načmárané nad dřevěným obložením v obývacím pokoji. Vražedný dům! 666! „To tu budeme provádět nějaký exorcismus?“

Spielmanovi vedli tlustého stavaře s deskami a poznámkovým blokem do další místnosti. Uběhl už týden od chvíle, kdy dostali klíče. Nabídli tak nízkou sumu, celou v hotovosti, že byli ještě pořád oba ohromeni tím, jak ji mohla banka vůbec akceptovat.

Stavař si tiše hvízdnul. „Víte jistě, že nechcete kompletní přestavbu?“ zeptal se, když byli s prohlídkou asi v polovině. Jeho hlas dřel a chrastil jako řetězová pila. Obcházel ranní salonek a za ním se táhl vyčpělý pach cigaretového kouře. „Možná by to nakonec vyšlo levněji.“

„Víme to jistě,“ řekl Myron se ztuhlým úsměvem. Přesně kvůli tomu se s manželkou pohádali ve vstupní hale chvilku předtím, než stavitel dorazil. Je to tu celé popraskané a pokroucené, miláčku. Opravdu chceme utratit spoustu peněz a nechat tu popraskané omítky?

Jeho žena na pokraji pláče vrátila úder: To ty jsi nás sem zatáhl, Myrone. Ty jsi vybral tenhle strašidelný dům. Ty jsi při koupi dost ušetřil. Tak mi teď dovol udělat z té noční můry náš domov, ano? Prosím?

„Sádrokarton prostě nedosahuje kvality ručně dělané omítky. Náš interiérový designér je odhodlaný zachovat z původního domu co nejvíc,“ vysvětlovala Margot už podruhé a střelila pohledem po svém manželovi. Prostě zkus pro jednou stát na mé straně. Jehlovými podpatky hlasitě klapala po místnostech a za ní zůstávaly v podlaze droboučké zářezy. V každém pokoji těkala očima z jednoho rohu do druhého, jako by čekala, že na ni něco nebo někdo vyskočí. Sevřela pěsti a pokračovala: „Kuchyně se samozřejmě bude muset rozebrat do posledního šroubku a hodně rozšířit. Tyhle stěny strhneme. Chci to tu mít mnohem více otevřené.“

Rázovala si to z ranního salonku kolem spíže až do skromné kuchyně úplně vzadu v domě. Vysvětlovala představy o zakázkových skříňkách, dvojitém dřezu, vinotéce, poličce na mikrovlnnou troubu, zapuštěných světlech, velkém ostrůvku, kam se pohodlně usadí sedm lidí, a ještě jednom ostrůvku na přípravu potravin.

„Znáte pořad Vysněná kuchyně na kanálu Home Network?“ obrátila se Margot k tlustému staviteli, který si zuřivě zapisoval všechny její připomínky. Když najednou zmlkla, zvedl k ní oči a přikývl. „No, tak přesně to je náš cíl. Mramor a přírodní dřevo. Klasika. Raná Amerika.“ Vize dokonalé kuchyně jí vyhladila vrásky na čele. Když se jim podaří předělat ten dům správně, všechno bude v pořádku.

Koupelny budou také zbrusu nové, vysvětlovala. Ručně lisované dlaždice, broušený mramor, bezrámové sklo – cestou nahoru po zadním schodišti ze sebe chrlila jednotlivé detaily.

„Tohle bude Hunterův pokoj,“ oznámila, když se přesunuli do první ložnice. „Zavřeme tento vstup do koupelny a přidáme sem skříň na prádlo, takže ta koupelna bude ve skutečnosti v chodbě.

Margot vůbec poprvé otevřela dveře do šatny, aby se podívala, kolik tu bude úložného prostoru, a to, co tam našla, ji vyděsilo. Obrovská písmena načmáraná červenou voskovkou na ni křičela:

MrTVÁ HoLKA!

MrTVÁ HoLKA!

UtíKEJ!

Zdi byly pokryté celou řadou dalších nápisů, tužkou i pastelkami, táhnoucích se vztekle po pavučinově popraskané omítce. Byly tu stovky slov, velkých i malých, naškrábaných dětským rukopisem.

ZaBil jsem ji! OŠKLIVÝ BeNNy! OŠKLIVÝ!

MusíŠ TO ŘícT MusíŠ TO ŘícT

PoMOz JÍ!

Trhaně se nadechla.

„Copak, málo místa v šatně?“ Myron k ní zezadu přišel s vědoucím úsměvem, který ovšem při pohledu na ta slova zamrznul. Otevřel pusu, aby něco řekl, ale Margot mu dveře prudce zavřela před nosem. Nesnáším tenhle strašidelný dům! řval její výraz, když se na něj podívala.

„Co byste si představovala do té šatny, madam?“ zeptal se stavitel s tužkou v ruce.

Margot párkrát zamrkala, aby zaplašila tu hrůzu, a odkašlala si, viditelně otřesená. „Tapety. Nějaký starodávný potisk. Třeba… krabice na klobouky. My vám, ehm… pošleme nějaké vzory.“

Přikývl. Když manželský pár vyšel z místnosti ven, znovu pootevřel dveře šatny, aby si rychle něco proměřil. „Mrtvá holka,“ zamumlal si potichu. „Vážně moc pěkné. Ježíši Kriste.“

Margot venku v chodbě prázdnýma očima zírala na dlouhou, temnou řadu dveří, jako by čekala, že tam ducha té mrtvé dívky uvidí stát. Vrásky na čele se prohloubily a najednou vypadala mnohem starší, než by se dalo odhadovat podle dívčího účesu i postavy. Co jsme to udělali? ptal se její obličej. Každičký sval jejího těla se napínal, připravený k útěku ven ze dveří, bez ohlédnutí, ale bylo pozdě. Za ten dům zaplatili v hotovosti.

Její manžel jí položil ruku na záda. Mělo to být uklidňující gesto. Ucukla, jako by dostala ránu.

„No tak.“ Zkusil to znovu a zvedl obě ruce nahoru ve smírčím gestu. „Jen si tu hrály nějaké divné děti, lásko. Není čeho se bát, přísahám.“

Zaťala čelist a zvažovala, jak chytré by bylo křičet, plakat, vrazit mu pořádnou facku. Ty za to můžeš! A my jsme tu teď v pasti!

Tlusťoch se objevil právě včas. „Tak co tu máme dál?“

Zavřela oči a než ze sebe vychrlila další záplavu pokynů, zhluboka se nadechla a vydechla. Nově vymalovat všechny místnosti. Přestavět hlavní ložnici. Předělat tuhle ložnici. Přesunout hlavní koupelnu. Postavit šatny pro ni i pro něj. Zrekonstruovat dřevěné podlahy. Všechny stopy vandalismu zmizí. Všechno bude zmodernizované a opravené. Každý démon bude vymýcen. Každého ducha odsud vyženou.

Margot zastavila jejich procesí u úzkého schodiště na půdu. Na konci dlouhého, prázdného prostoru, který asi býval chodbou k pokojům pro služebnictvo, pořád svítila žárovka v koupelně. Na zaprášenou dřevěnou podlahu dopadala její podivně žlutá zář.

Už před týdnem jsem jim řekla, aby to světlo zhasli. V očích jí zablesklo podráždění. Horní ret se jí zkroutil při pohledu na porcelánové dlaždice na podlaze špinavé koupelny. Byly tam desítky zabahněných stop. Squateři, tuláci, feťáci. Spáry mezi dlaždicemi zčernaly stoletou špínou. Vycouvala z té místnosti, jako by cítila, že se tam stalo něco příšerného.

„A copak byste si přála tady nahoře, madam? Vymalovat?“ Ukázal na vybledlé stopy tužky na zdi –

a zasadíme čtyři stromy

–, ale paní domu se nedívala.

Odvrátila se od zaneřáděné podlahy v koupelně a narovnala záda. „Nic moc… tohle budeme používat jen jako skladiště.“

Tlusťoch ztěžka dokráčel směrem k jedněm z nízkých dveří vlevo a otevřel je. Dveře se rozletěly a zarazily se o sníženou zeď, až se z nosných trámů sesypala sprška prachu. Posvítil baterkou do nedokončeného stísněného prostoru střešní šikminy pod okapy mezi vikýři. „Tady bychom mohli vést kabely klimatizace,“ navrhl a vytáhl zpoza opasku měřicí pásmo. Strkal chladný kovový pásek dopředu, nahoru a dolů, ze strany na stranu, a potrhal přitom spoustu pavučin.

Margot nahlédla do temného prostoru a v duchu už se připravovala na střet s netopýry nebo hlodavci. Střešní trámy se zdvihaly ze vzdáleného konce podlahy a mizely pod omítkou nad její hlavou. Oranžová míza se v korálcích usadila na předních stranách dřevěných prken. Paprsek stavařovy baterky osvítil jedno místo na podlaze, kde se v prachu válela malá kožená bota. Z jejího tvaru se dalo poznat, že je minimálně šedesát let stará. Margot se zamračila a zvažovala, jestli ji má zvednout.

Byla chlapecká.

„Vsadím se, že sem by se klidně vešla i klimatizační jednotka.“ Stavitel zhasnul baterku a přibouchnul dveře.

Margot vypudila obraz malé boty z hlavy. Dojmy z půdy se jí vepsaly do tváře. Neobydlená. Smutná. Opuštěná. Strašidelná. Varovná slova realitní makléřky teď zněla velmi pravdivě: Ten dům je prokletý. Začala si třít paže, jako by jí byla zima.

Stavitel se otočil ke dvěma malým ložnicím směřujícím dozadu do dvora. Dveře do levé z nich byly zamčené. Zalomcoval klikou a zeptal se: „Dal vám někdo univerzální klíč?“

Margot se podívala na zamčené dveře a potom na svého manžela.

Myron povytáhl obočí a řekl: „Ne. To tedy určitě nedal.“

„Budeme muset zavolat zámečníka.“ Max si udělal poznámku do bloku a spěšně nakoukl do vedlejší místnosti, aby si udělal obrázek.

Zamčené borovicové dveře zanechaly v Margotině mysli zlověstný stín. Opatrně si je prohlížela, jako by měla pocit, že ji něco nebo někdo za nimi poslouchá. „Co myslíte, že tam je?“

„Nevím.“ Myron žertovně nadzvedl obočí. „Mince s indiánskými hlavami? Ukrytý poklad? Jimmy Hoffa?“

Margot si nemyslela, že je to vtipné, proklouzla kolem manžela a pryč od záhadných dveří. Její pozornost upoutala skvrna na stropě nad schody. Přimhouřila oči proti tenkému paprsku denního světla, který sem pronikal zvenku. Omítka kolem skvrny byla popraskaná a zažloutlá. „To sem zatéká? Myrone, bylo to zapsané ve zprávě od inspektora?“

Její manžel zvedl hlavu od mobilního telefonu a defenzivně se mračil. „Ne. Myslím, že ne, ale vím jistě, že kdyby to bylo něco zásadního, něco by řekl. Maxi? Můžete se na to podívat?“

Stavař narovnal záda a popošel blíž ke skvrně, na kterou žena vyčítavě ukazovala prstem. Zašilhal na kruhový otvor ve stropě, ne větší než malá mince. Od ní se do všech směrů šířily praskliny jako z potrhané pavučiny. Díra po kulce? pomyslel si, ale nahlas řekl: „To by neměl být problém. Zavolám sem našeho pokrývače, aby se na to podíval.“

Myron s úlevou přikývl. „Fajn. Tak, kdy myslíte, že se budeme moct nastěhovat?“

Max prolistoval blok a začal s Myronem probírat čísla.

Margot je oba ignorovala a vešla do malého pokoje vpravo, kde dřív jistě spávala služebná. Uvnitř bylo malé okno s výhledem na zarostlou zahradu. Vybledlá květinová tapeta se stále držela na zdi. Uvnitř místnosti prstem přejela po svraštělém spoji. Byl to ručně tištěný papír, žádný vinyl. Té místnosti se očividně téměř sto let nikdo ani nedotkl. Šikmý strop byl v jednom rohu trochu zažloutlý. Dřevěné okenní rámy a lišty zůstaly nenatřené. Prohlížela si kulaté knoflíky starodávného vypínače vedle dveří a stín úzké postele na podlaze.

V rohu ležela obálka, adresou dolů. Margot k ní došla a zvedla ji. Byl to dopis z Univerzity v Ohiu, který nikdo nikdy neotevřel. Jméno nad adresou bylo Ava Turnerová.

„Miláčku?“ zavolal Myron z chodby. „Myslíš, že už bychom mohli jít?“

Margot se vynořila z pokojíku pro služebnou a obálku držela v ruce. „Cože? Promiň, neposlouchala jsem. Tak na kolik dní to asi vidíte?“

„Tady Max říká, že asi čtyři měsíce, plus mínus.“

V obavách svraštila obočí. „Opravdu? Tak dlouho?“

„No, mohli bychom se nastěhovat, až skončí hrubé bourací práce… a taky práce v koupelnách. Byla bys ochotná žít měsíc nebo dva z dováženého jídla a s papírovým nádobím?“ Myron se na svou ženu zazubil, takže ta otázka vyzněla spíš jako výzva.

Povzdechla si. Její dokonalé líčení a pěstěné nehty jasně sdělovaly světu, že není ten typ člověka. Zamyšleně přenesla váhu na druhou nohu. „Rozhodně nejsem nadšená z představy, že bude Hunter trčet v nějakém hotelu… a škola začíná v srpnu.“ Její pohled zabloudil na jedinou žárovku, která stále svítila v koupelně. Potom se znovu podívala na stavitele. „Co myslíte, že můžete zvládnout za osmdesát dní? To se musíme vystěhovat z našeho domu v Bostonu, je to tak, Myrone?“

„Desátého července,“ přikývl souhlasně Myron.

„Řeknu vám to takhle – můžeme se zaměřit na dokončení patra a koupelen. Ale ta kuchyň na zakázku, to bude trvat.“ Muž se poškrábal tužkou na hlavě a znovu si prošel své poznámky. „Jen samotné skříňky budou vyrábět minimálně dva měsíce. Elektrické rozvody, vyztužení podlah… Máte nějaké plány taky pro sklep? Nějaké studio? Pánská zašívárna?“

Margot zavrtěla hlavou. „Prostě jen přemístěte prádelnu někam sem nahoru a opravte, co je potřeba opravit. My vůbec neplánujeme, že bychom tam dolů chodili. Je to tak?“ Obrátila se na Myrona, aby potvrdil její slova.

„No, já nevím.“ Doktor kroužil očima po půdním prostoru a v duchu si vyměřoval cosi, o čem se své ženě určitě nezmínil. „Co třeba herní místnost pro Huntera? Nějaké místo, kde by mohl trávit čas s kamarády?“

„Když tu máme všechny ty další prostory? Určitě najdeme pokoj, který splní všechny Hunterovy potřeby, i v nadzemních patrech. Proboha, vždyť už takhle nás to bude stát dost peněz, nebo snad ne?“ Tahle narážka mířila přímo na Myronovu spořivost a Margot se na něj navíc podívala s ublíženým výrazem. Prosím, neztěžuj mi to. Znovu se obrátila na stavitele. „Takže… můžeme se domluvit, že to bude hotové začátkem srpna?“

Max zase chvilku studoval své poznámky a potom zmučeně vydechl. „Můžeme to zkusit. Ale v našem podnikání platí takové rčení, víte? Můžete to mít rychle. Můžete to mít kvalitně. Nebo to můžete mít levně. Ale nikdy ne všechno dohromady. Jestli začneme tlačit na harmonogram, budu muset připočítat přirážku za urychlení prací.“

Na to Myron povytáhl obočí a otevřel pusu, aby protestoval, ale včas si to rozmyslel. Margotin ztrápený výraz se mu zavěsil kolem krku jako závaží. „Fajn. Prostě to udělejte.“

Margot cítila, že jí na čele a na zádech vystoupily krůpěje potu. Nešlo jen o nedostatek vzduchu. Nešlo ani o chuchvalce prachu a pavučiny osvícené žlutou září z koupelny nebo tlumeným denním světlem pronikajícím sem okny. Naklonila hlavu a pootočila se, jako by něco slyšela. Ale co? Navzdory horku cítila, jak jí do kůže proniká chlad. Položila si prsty na krk, aby ucítila tepnu pulzující pod pokožkou hrdla.

„Myslím, že to je všechno,“ řekl Myron. „Nebo ne, lásko?“

„Hmmm?“ S prázdným výrazem se k němu otočila, ale hned se vzpamatovala. „Jistě. Nic dalšího už mě nenapadá.“

Doktor poplácal stavitele po zádech a zažertoval: „Tak, kdy můžeme čekat odhad rozpočtu? Musím se rozhodnout, kolik orgánů prodám.“

Max se rozesmál.

Oba muži se začali špičkovat, ale Margot je ignorovala. Po celém těle jí vyskákala husí kůže. V ruce pořád držela dopis oznamující nějaké neznámé dívce přijetí na vysokou školu. Podívala se na něj, potřásla hlavou, buď sama nad sebou, nebo nad smějícími se muži, a zamířila ke schodům. Promluvila na ně, aniž by čekala na pauzu v jejich rozhovoru. „Mohl by pro mě jeden z vás něco udělat?“

Muži zmlkli a obrátili se na ni. Stejně už si řekli všechno, co bylo potřeba říct.

„Zhasněte prosím to světlo, až půjdete dolů.“

5

Tři dny potom, co Myron Spielman podepsal smlouvu, podle které měla být polovina Rawlingswoodu vykuchána do posledního hřebíčku, nastoupila do domu parta dělníků.

Během následujícího týdne se pokazilo úplně všechno, co mohlo. Uprostřed noci se ztrácelo elektrické nářadí. Ve všech třech koupelnách v patře dělníci objevili plíseň. Z trubek vedoucích z kotle se drolil azbest, takže se všechny práce musely na týden zastavit. Litinové odpadní trubky se během otloukání omítek rozpadly. Střešní spáry kolem komína netěsnily. Šestý den prasklo vodovodní potrubí ve sklepě.

„Mám pocit, že ten příšerný barák se s námi pere o každý krok!“ Max zoufale rozhazoval rukama pokaždé, když musel volat tomu zpropadenému doktorovi. „Ano, samozřejmě máme rezervní fondy, ale tady to připomíná Armageddon. Je to prostě jeden průšvih za druhým. Nic takového jsem v životě neviděl… Ušetřit peníze? Tak pro začátek bychom mohli vynechat tu lednici za deset tisíc dolarů.“

Následovala dlouhá pauza, ve které poslouchal, co říká Myron Spielman na druhém konci.

„Samozřejmě. Splníme dámě, co si přeje, jistě, ale chci vám říct… Ano. Vím, že je to ve smlouvě, ale tohle jsou skryté podmínky. Viděl jste snad během prohlídky, že bych si nasazoval nějaké rentgenové brýle?… Podívejte se, já nevidím skrze zdi a ani nemám křišťálovou kouli.“ Tlustý muž vyfoukl oblak cigaretového kouře do vykuchané kuchyně a znovu poslouchal. „No, tak to s paničkou proberte a dejte mi vědět… Fajn.“

Vztekle praštil s telefonem a zahodil nedopalek cigarety na obnažená podlahová prkna. „Sráči!“ zařval a nakopl nosnou zeď. Nahoře nad ním zlověstně zapraskaly spoje, jako kdyby se chtěl celý dům zřítit. Ustoupil a nevěřícně potřásl hlavou. Zpropadený barák. „Do prdele… Hej, Pete?“

Jednou z děr ve stropě vykoukla hlava. „Co je, šéfe?“

„Řekni instalatérům, ať to pro dnešek zabalí. Čekáme na schválení změny objednávky.“

„Určitě to tak chcete, šéfe? Trvalo týden, než jsme je sem dostali.“

„Vypadám, jako že to určitě chci?“ Maxův výraz sálal vzteky.

„Tak jo, udělám to, ale rozhodí to harmonogram.“

„To není můj problém. Můžeme to udělat rychle, nebo dobře, nebo levně, rozhodně ne všechno dohromady, krucinál! A tentokrát pořádně pozamykejte všechno nářadí. Jestli se odsud ztratí ještě jedna jediná kotoučová pila, zaplatíte mi to ze svého. Je to jasné?“

„Naprosto, šéfe.“

Nikdo to neřekl nahlas, ale celá parta ten dům nenáviděla.

Odmítali si uvnitř sníst oběd. Dokonce chodili ven i kouřit, což bylo mezi dělníky nevídané, navzdory všem zákazům kouření, které na stavbách obvykle visely. Visely hned vedle bezpečnostního řádu a pojistných podmínek, které se nikdo z nich neobtěžoval číst. Pokud to jen trochu šlo, všichni se vyhýbali podkroví. Když někde uvnitř zůstal někdo sám, neustále se ohlížel přes rameno a cukal sebou při každém zavrzání a zasténání dřevěných trámů, které se ozývalo do rámusu elektrického nářadí, jímž dům postupně rozebírali.

Ráno se vraceli na staveniště a nacházeli další pekelná znamení, která jim říkala, že zde nejsou vítaní. Přes noc popraskaly čerstvě nainstalované sádrokartony. Podlahové trámy praskaly kolem spojů. Projektové plány se válely po podlaze. Igelitové pytle proti prachu byly spadané ze stropů, dráty vytrhané z rozvodných skříní.

Elektrikář se na ně vykašlal, když si prohlédl vedení v podkroví, s tím, že kdyby měl práci dělat za dohodnutou cenu, zbankrotoval by. Chlápek přes vzduchotechniku šlápl na rezavý hřebík, kterého si den předtím nikdo nevšiml, a museli ho odvézt do nemocnice. Jeden z tesařských učňů si někdy během třetího týdne provrtal prst a přísahal, že na něj v zadní chodbě něco vyskočilo.

A potom tu byly problémy se světly. Žárovky v podkroví našly pokaždé v sedm ráno rozsvícené, navzdory tomu, že se všichni zapřísahali, že den předtím zhasli. Rozbité vypínače, říkali, ale nikdo tomu nevěřil. Jednoho rána stál Max na půdě v prostoru pro služebnictvo a zamračeně pozoroval řadu stop otisknutých ve stavebním prachu. Byly tak malé, že mohly být dětské. Chvilku si je prohlížel, a pak je svou pracovní botou rozmazal a zhasnul světlo v koupelně.

Mezi dělníky se šířily strašidelné historky, podněcované nehodami i nápisy na zdech, které ještě neodstranili.

Proč ‚Vražedný dům‘?

Došlo tu k vraždě.

Vážně?

No jo. Prý je to tak padesát let zpátky.

Ne, to je blbost, kámo. Ale před pár lety se tu pár mladých předávkovalo.

Můj kamarád bydlí kousek odsud. Vyprávěl mi o tom posledním majiteli – prý umřel na infarkt přímo tady. Jako by ho něco vyděsilo k smrti.

Po měsíci prací supěl Max po pompézním schodišti nahoru do patra, kde si zrovna balil svou brašnu rozčílený instalatér.

„To je na hovno, Maxi!“ cedil mezi zuby se silným východoevropským přízvukem. „Pustil jsem na tenhle týden všechny další zakázky, abych tu mohl být.“

„Já vím, Yanni. A vynahradím ti to. Měli bychom tu být hotoví za den nebo dva.“ Max si zapálil další cigaretu a nabídl i staršímu muži.

Yanni mávl roztřesenou rukou, že nechce, a pokusil se narovnat hrb na zádech, vystouplý od toho, jak se roky krčil nad trubkami. „Zapomeň na to. Já stahuju nabídku. A tobě radím, udělej to taky. To místo…“ Pozvedl artritidou zmučené paže ke stropu a zavrtěl hlavou. „… to jáma na peníze. Kolik na tom vyděláš?“

„To bude v pohodě.“ Max se zazubil přes cigaretový dým, jako by chtěl naznačit, že majitele pěkně oškubal. Vůbec se nezmínil o zuřivých telefonátech se svou sekretářkou. Kdo kurva přišel s tím, že budeme mít jen desetiprocentní nárůst rozpočtu? Dej mi toho malíře k telefonu, Lois. Ať mi do toho zahrne i opravy prasklin. Za tohle mu jednotkovou cenu nezaplatím… Řekni Philovi, že jestli s tím má problém, ať zapomene na projekt u Salingera!… Dobře. A přihoď mu k tomu pár lístků na Indiány.

Měli už dva týdny skluz oproti harmonogramu a Spielmanovi se museli nastěhovat 13. července. To bylo za tři týdny. Na druhém konci chodby někdo nahodil sbíječku. Max se toho rámusu lekl, ale hned se vzpamatoval. Odsekávali dlaždice z podlahy v bývalé hlavní koupelně. Přesunutí rozvodů stálo balík, ale zdálo se, že majitelům je to jedno. Vibrace sbíječky se rozbíhaly po trámech, až se celý dům chvěl. Někde dole se ozvalo prasknutí. Další omítka byla dole.

Max potáhl z cigarety a šel za Yannim dolů po schodech a ven z domu. V tichu zádveří se na instalatéra obrátil. „Yanni, já tě tu zítra potřebuju. Nemůžu práci na domě, jako je tenhle, nechat na ty mladý zelenáče. Ty jsi můj parťák. Tak si řekni cenu.“

Yanni ho dlouho pozoroval a potom se otočil k silnici, schované za vysokými stromy. Udělal rukou drobné gesto a Max okamžitě vytáhl cigaretu. Yanni pětkrát dlouze potáhl a řekl: „Dvacet pět.“

„Dvacet a jsme domluvení.“

Yanni se uchechtl. „To není vyjednávání, Maxwelli. Dvacet pět. A ty sem necháš přivést mou kamarádku, která odsud vykouří zlé duchy. To ten dům! Chce nás odsud vyštvat.“

Maxovo odulé břicho se otřáslo smíchem. „Co že udělá?“

„Vykouří zlé duchy. Uklidní dřevo. Je tady špatná energie, kamaráde. Oni to cítí.“ Yanny ukázal na tři muže tísnící se u korby malého nákladního auta na příjezdové cestě. Kouřili a pili kávu z umělohmotných kelímků.

„A co? Tahle tvoje kamarádka to spraví?“

„Je to sto babek, Maxwelli.“ Yanni poplácal tlusťocha po tváři. „Můžeš si dovolit to neudělat?“

6

Druhý den ráno dorazila Yanniho kamarádka, pěšky, směrem od jihu, kde byly na rohu ulic Lee Road a Van Aken autobusové a tramvajové zastávky. Max se s ní setkal na chodníku, potřásl jí rukou a předal jí obálku. Žena vsunula obálku do své velké háčkované tašky a gestem mu ukázala, že má uhnout.

Dobrých deset minut stála před domem a studovala jeho přední část. Neřekla jediné slovo. Slunce se dosud nevyhouplo nad koruny stromů. V jednom z oken v podkroví jako obvykle zářila žlutá žárovka. Dělníci se drželi stranou, pili kávu a trochu křečovitě se smáli na příjezdové cestě. U keřové hortenzie vedle vstupních dveří se krčila bílá kočka. Stařena si ji chvilku prohlížela.

Když se dostatečně vynadívala zvenku, vydala se ke dveřím. Bílá kočka vystřelila jako šíp na dvůr k sousedům.

„Smím vstoupit?“ zašeptala žena ke dřevu. Přitiskla ucho na dveřní rám a čekala na odpověď. Klepadlo s tváří cherubína ji sledovalo mrtvýma očima, zatímco ona stála a naslouchala. Jméno Rawlingswood na kovové plaketě už nebylo téměř čitelné. Zkrouceným palcem stařena přejela po tom, co zůstalo z jednotlivých písmen.

Po chvíli otevřela dveře a vstoupila dovnitř. Na dubových podlahových prknech byl položený červený kalafunový papír. Ve vchodech do obývacího pokoje po její levé ruce a do jídelny po pravé ruce visely igelity. Podívala se do každé místnosti, zkoumala prach, stav zdí a stropů. Když procházela pod mohutným schodištěm dál do hlavní chodby, zastavil se jí dech při pohledu na starou spíž a ranní salonek. Vykuchané. Zbourané. Plné děr. Rozvaliny vypadaly jako otevřená rána v srdci domu.

„Co ti to udělali?“ zašeptala nahoru k dírám ve stropě. Její tichý hlas se nesl chodbou a do otevřených dveří. „Je mi to tak líto.“ Na okamžik položila teplou ruku na jeden z odhalených trámů.

Vytáhla z tašky pevně svázanou kytičku sušených bylin. Na jednom konci ji opatrně zapálila. Někde vysoko nad ní se pohnulo podlahové prkno.

„Žádný strach,“ pronesla jemně a sfoukla plamen. Bylinky žhnuly a vycházel z nich dým vonící sladce podzimem a večeří na Díkůvzdání. Mávala svazkem kolem poznamenaných stěn, dokud zcela nevymizel zápach po lidech, motorové naftě, cigaretách a prachu z pily.

Žena vykuřovala svázanými bylinkami prostor vybourané spíže i kuchyně a kolem ní se jako hřejivá deka snášela utišující, mateřská vůně. Potom se přesunula zpět k hlavnímu schodišti. Na chvilku se zastavila u okna vedle vstupních dveří, aby se přesvědčila, že všichni dělníci zůstali venku na příjezdové cestě.

Nahoře v patře ji uvítaly ložnice, prázdné, otevřené, znásilněné muži s kladivy a plné drátů zkroucených jako klubka svíjejících se hadů. Nahé, studené. Každou z místností prohřála svými bylinkami a něžným hlasem. „Šššš…“

Tady kdysi žil malý chlapec. Tady osamělá dívka. V paměti třetí ložnice hrála pořád dokola jemná melodie. Ukolébavka. Tolik snů. Jsem tu, děťátko. Utiš se. Na samém konci chodby v hlavní ložnici byly zdi nasycené takovým zármutkem, až se stařena zarazila. Co se tu jen mohlo stát?

Koupelny připomínaly pitevnu. Vytažené trubky, dráty, vnitřnosti. Žena zadržela dech při představě písniček zpívaných v bublinkách a ťapání drobných nahých chodidel. Někdo tu našel špinavou gumovou kachničku a posadil ji na horizontální dřevěný nosník ve výklenku zdi. V otevřených odpadních rourách byly nacpané hadry, kterými ale stejně pronikal puch z kanalizace. Vzduch byl prosycený ostrým, štiplavým zápachem. Zápachem mrtvých. Mávala žhnoucími bylinkami do každé dutiny, dokud zápach nezmizel.

„Bude to dobré,“ zašeptala. „Zase tě dají do pořádku.“

Dlouhá chodba se rozdělovala na dvě. Jedna vedla ke zbývajícím třem ložnicím vpravo a druhá do křídla nad garáží. Když zatočila za roh, stály před ní otevřené dveře na půdu. Přivítání nebo varování? Žena se ohromeně zastavila u paty úzkého schodiště. Tohle je to místo. Ve tváři se jí zračila jistota. „Revertere ad somnum, te volui et non es huc,“ zašeptala.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dům plný temnoty.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.