The Secret Series 2: If You’re Reading This, It’s Too Late

Vydáno ve spolupráci s Little, Brown and Company,
divize Hachette Book Company.

Copyright © 2008 by Pseudonymous Bosch

Illustrations copyright © 2008 by Gilbert Ford

Translation © Vanda Senko Ohnisková, 2019

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

ISBN epub 978-80-7565-803-6

Věnováno

ENIELEDAM,

SACUL

a ILLIL

a ZVLÁŠTNÍ PODĚKOVÁNÍ MÍŘÍ K XWP

AHSATAN ZA TO, ŽE MI DOVOLILA ČMAJZNOUT

JEJÍ PONOŽKOVOU PŘÍŠERKU

Poznámka autora:

Přečti si prosím smlouvu na následující straně velmi pečlivě. Jestli ji odmítneš podepsat, lituju, ale musíš tuto knížku okamžitě zavřít.

P. B.

Závazná smlouva

Já, čtenář této knihy, tímto potvrzuji, že čtu tuto knihu pouze a jedině pro zábavu.

Popřípadě z toho důvodu, abych se vyhnul úklidu svého pokoje nebo psaní domácích úkolů.

Nebudu se pokoušet odkrýt pravou totožnost lidí, o nichž se v této knize píše, ani popisovaných míst.

Stejně tak se nebudu snažit spojit s tajnými společenstvími zmíněnými v této knize.

Přestože příběh může pojednávat o jednom prastarém, mocném tajemství, popírám tímto, že bych o tomto tak zvaném Tajemství cokoli věděl.

Kdyby se mě kdykoli kdokoli na toto Tajemství zeptal, neprodleně vezmu nohy na ramena a pádím pryč.

Tedy pokud se nebudu právě nacházet na palubě letadla, protože v takovém případě zavřu oči a oné osoby si nebudu všímat.

A když nic nepomůže, začnu křičet.

Za žádných okolností nezopakuji ani jediné slovo z této knihy.

Tedy pokud se neocitnu v situaci, kdy mi to prostě nedá.

Podepsán

Čtenář *

Datum

* Za obvyklých okolností bych tě požádal, abys tuto smlouvu podepsal vlastní krví. Nedávno jsem však zjistil, že kečup funguje taky – a mnohem méně to bolí.

Světlo baterky propíchlo temnotu

Světlo baterky prořízlo temnotu

Světelný paprsek baterky rozsekl temnotou jako meč

Světelný paprsek baterky těkavě ozářil – ano, to je ono! – temnou halu a zalil světlem úžasnou sbírku starožitných kuriozit:

Elegantně ilustrované tarotové karty s vyobrazeními svraštělých králů a smějících se bláznů… čínské lakované truhly s tajnými zásuvkami a sklapovacími nástrahami… bohatě vyřezávané nádoby z ušlechtilého dřeva a slonoviny, určené pro mizení mincí, kuliček a dokonce i prstů… blyštivé stříbrné kruhy, jež znalá ruka dokáže spojit a zase rozpojit, jako by snad byly vyrobeny ze vzduchu…

Muzeum kouzel.

Proud světla se krátce zarazil na průzračné křišťálové kouli, jako by snad čekal, že se na jejím povrchu objeví nějaký chvějící se obraz, a pak se přesunul na velkou bronzovou lucernu, jež mohla být kdysi příbytkem mocného džina.

Nakonec si světelný paprsek baterky našel cestu až k prosklené vitríně uprostřed místnosti.

„Ha! Konečně!“ pronesl ženský hlas chladný jako led.

Muž za baterkou si odfrkl. „Kdo říkal, že nejlepší skrýš je ta, co je přímo na očích? Takový hlupák…“ pronesl podivným, zlověstným přízvukem.

„Tak se už do toho pusť!“ zasyčela žena.

Muž pevně stiskl těžkou baterku v dlani ukryté v rukavici, a jako by držel sekeru, udeřil do vitríny. Sklo se okamžitě roztříštilo. Na měkké podložce z černého sametu trůnila mléčně bílá koule – že by obří perla?

Žena nevěnovala sebemenší pozornost ostrým skleněným střepům a drobnou ručkou v jemné rukavičce kouli vyňala.

Byla velká zhruba jako pštrosí vejce, průhledná a jakoby zevnitř jasně zářila. Povrch připomínající včelí plástev tvořil bezpočet otvorů nejrůznějších velikostí. Kouli obepínal úzký stříbrný plátek, který ji rozděloval na dvě stejné polokoule.

Žena si odhrnula popelavě světlé vlasy a přiložila si záhadný předmět k dokonale vytvarovanému uchu. Při každém otočení koule ševelila jako otevřená láhev ve větru.

„Téměř to slyším,“ zapýřila se radostně žena, „… to hrozné monstrum!“

„Jsi si jistá, že žije? Je to již čtyři sta, snad pět set let, co –“

„Takového tvora… něco, co je v podstatě nemožné vytvořit… je ještě nemožnější zabít,“ odpověděla žena s koulí stále přiloženou k uchu.

Na její bílé rukavici se objevila v místě, kde ji propíchl ostrý střep, krvavá skvrnka, ale žena si drobného zranění snad ani nevšimla. „Nyní nám však již neunikne! Tajemství bude moje!“

Proud světla sjel k podlaze.

„Myslím samozřejmě naše, drahoušku!“

V hromadě rozbitého skla se zaleskla malá mosazná cedulka s vyrytým nápisem: Zvukový hranol, původ neznámý.

Uuuuuuuuuuuuuááááááááááááááááááááááááá!

Promiň, já to nedokážu.

Já tuhle knížku napsat nemůžu. Příšerně se bojím.

Nebojím se o sebe, abys to správně pochopil. I když jsou dr. L. a slečna Mauvaisová hroziví zloduši, tak z nich strach nemám, protože tam, kde právě teď jsem, mě určitě nenajdou. (Poznal jsi tu zákeřnou dvojici, že ano? Podle těch jejich rukavic – nemám pravdu?1)

Bojím se totiž o tebe.

Doufal jsem, že tě ona výše uvedená smlouva ochrání, ale bojím se, že stačit nebude.

Co by se totiž stalo, kdyby si někdo, kdo nemá, všiml, co čteš? Třeba by ti neuvěřil, že jsi v tom nevinně. Že opravdu, ale opravdu o Tajemství vůbec nic nevíš…

Je mi to líto, ale fakt nemůžu ručit za to, co by se pak mohlo stát.

Upřímně řečeno, cítil bych se mnohem lépe, kdybych psal o něčem úplně jiném. O něčem bezpečnějším.

Třeba o tučňácích! Tučňáci jsou oblíbení.

Ne? Ty tučňáky nechceš? Chceš tajemství?

1* Jestli ne, všechny důležité informace najdeš v knize kas a max ernest a záhada tajných lázní. Nazývá se také kas a max ernest a kletba zdaleka ne tak starobylé pyramidy. Možná ji ale znáš pod názvem jméno této knihy je tajné, což je název, jenž je tak matoucí, že i já ho používám jen zřídka.

Jasně že chceš. Já taky… jenže, nu, co kdybych ti řekl, že jsem prostě krapet vystrašený? Že se trošinku bojím… o sebe…

Takže abych to řekl ještě jinak: ten netvor, o kterém mluvila slečna Mauvaisová, nejsou jen nějaké řečičky. Ona vážně myslela netvora.

Takže co mi dopřát klid? Aspoň pro tentokrát.

Cože? Že je pozdě? Že jsi už tu smlouvu podepsal?

Hm… to je teda paráda. Já jsem myslel, že máme přátelskou dohodu, a ty mi teď vyhrožuješ.

Aha, jasně. Už vím, o co jde. Ty se chceš smát mým vtípkům. A možná tu a tam i ukápnout nějakou tu slzičku. Když ale přijde na opravdový soucit s vyděšenou duší, jako jsem já, tak to ti nic neříká, že?!

Takže moji čtenáři: Jste všichni stejní! Neuvěřitelně rozmazlení – všichni do jednoho. Vy si jen tak ležíte, nohy nahoře, a jen křičíte, ať vám někdo donese další sušenčičky. (A neříkejte mi, že chcete sušenky s čokoládou, protože to bych se pak vážně vzteky neznal!)

Tak dobrá, omlouvám se, já to tak úplně nemyslel – prostě jsem se z toho psaní nejspíš pomátl.

Budu k tobě upřímný – hraju o čas.

Jinak řečeno: Prokrastinuju. Oddaluju to. Odkládám to na později.

Jen hledám výmluvy.

Ale máš pravdu – nakonec si jen a jen ztěžuju práci.

Takže bude asi fakt lepší, když se do toho konečně pustím. Když do toho skočím rovnýma nohama.

Bez ohledu na to, jak je ta voda ledová. Nebo hluboká. Nebo kolik lidožroutských –

Jediný způsob, jak se dá psát, je prostě psát, a já se do toho –

Počkat! Dej mi vteřinku, musím se uklidnit.

Dvě vteřinky.

Tři.

Tak jo. Stojím na okraji, pero v ruce, už jen skočit.

A tak tedy –

Hele, tys do mě

strčil?!!!

Hm, asi to tak muselo být.

Protože v této chvíli všichni už víme, že si nemůžu nechat všechno pro sebe – a to bez ohledu na to, jak je to nebezpečné nebo nerozumné.

A pravdou je:

Hřbitov v noci.

Na horské planině. U jezera.

Vše vidíme rozmazaně. Kolem nás padají husté provazce deště.

Všude je voda. Hlučně dopadá na zem. Kap. Kap.

Začíná znít podivná píseň. Ozývá se jakoby z velké dálky, a přitom neuvěřitelně blízko.

Jako zpěv víl nebo lesních nymf.

Jako šum tisíců jemných hlásků v našich uších.

Vrána nad námi v dešti zamává křídly, zakráká a mizí v temnotě.

Blesk krátce ozáří náhrobní kameny u našich nohou, ale jsou tak prastaré, že na nich již nezůstaly žádné stopy po jménech či datech. Už dávno to nejsou náhrobky – už to jsou pouhé kameny.

To, co leží pod nimi, je záhadou.

Mezi kamennými bloky se mihne myš. Kličkuje mezi nimi zmateně a vyděšeně, jako by se pokoušela uniknout z bludiště. Ze smrtelné pasti.

Za chvíli se k ní přidávají další malí tvorové. Plavou proti prudkému proudu bahnité vody. V zoufalém pokusu o záchranu se snaží vylézt jeden na druhého, drápky ztuhle zaťaté.

Mimoděk se podíváme směrem, odkud se ženou. Je to pohřebiště, na jehož vrcholku leží popraskaný náhrobní kámen. Když se zableskne podruhé, světlo odhalí jeho rozeklanou siluetu.

Podivná, přízračná melodie se nese na pozadí šelestění větru, dokud ji nepřehluší úder hromu.

Díváme se, jak se rozlomený náhrobek hroutí a dopadá s tupým úderem do bláta. V půdě po něm zůstává zející kráter. Do vzduchu se rozlétají hroudy hlíny. Bahnitá sopka.

Nejprve jedna ruka, poté druhá – opravdu hodně, hodně velké ruce – se vynořují z díry a šmátravě hledají v blátivé půdě záchytný bod.

A pak: nos.

Tedy přinejmenším my máme za to, že je to nos – mohl by to být i květák –

„Kasandro!“

Sklápíme zrak k zemi. Jakoby z velké dálky na nás volá osamělá, opuštěná myš.

„Vstávej, Kasandro! Je pozdě!“

Je to zvláštní, ale zní jako máma –

Rozechvělá Kas zvedla hlavu z polštáře.

Připomněla si, že je nyní členkou tajné společnosti – Bratrstva Muterces. Nebo už brzy bude. Takže se nemůže nechat vyděsit nějakým nevinným snem.

Jak to starý kouzelník Pietro ve svém dopisu napsal? Že jakmile ona a Max Ernest odpřisáhnou věrnost bratrstvu, budou „vystaveni nebezpečí a strádání“. A že musí „vykonávat všechny příkazy bez jakýchkoli otázek“.2

Když nedokáže čelit vlastním snům, jak by se asi tak mohla postavit opravdovým nepřátelům, jako jsou dr. L. a slečna Mauvaisová? A další mistři Půlnočního slunce?

Přesto jí však ona zvláštní písnička stále doznívala v mysli a naháněla strach.

Zase se to zopakovalo.

Každou noc jiný sen. Ale pokaždé tatáž píseň.

Proč?

„Kasandro!“

Máma na ni znovu z přízemí volala. Kas sice jednotlivým slovům nerozuměla, ale i tak věděla, co matka říká:

Vstávej! Je už pozdě! Spěchám do práce (… nebo do jógy… nebo na poradu). Na sporáku máš ovesnou kaši (…na lince je miska s müsli… v topinkovači vafle). Nezapomeň na ten dnešní matematický kvíz (… knižní referát… lekci hoboje). Mám tě ráda!

V posledních dnech končila Kasina matka téměř každou větu určenou dceři slovy Mám tě ráda! – jako by to bylo interpunkční znaménko nebo nervový tik.

„Mám tě ráda!“

Ano, bylo to tak…

Vstupní dveře bouchly, máma odešla.

Kas se vůbec nechtělo vstávat, a tak zůstala ležet a civěla na protilehlou stěnu.

Máma jí říkala Kasina Zeď hrůz.

Stěnu pokrývaly stovky výstřižků z časopisů a novin a všechny popisovaly nějaké katastrofy nebo potenciální pohromy:

Zemětřesení. Výbuchy sopky. Tsunami. Tornáda.

Na snímcích byli vyobrazeni mořští ptáci s peřím černým od uniklé ropy, hladovějící lední medvědi na tajících ledovcích, hřibovitá mračna, jedovaté houby, zabijácké včely a zabijácké plísně.

Letáky a názorná schémata uváděly Jak léčit omrzliny… Haimlichův hmat… TŘI PŘÍZNAKY SPÁLENINY TŘETÍHO STUPNĚ… Základy kardiopulmonální resuscitace…

A uprostřed stěny se nacházel článek o turistech pronásledovaných medvědy s titulkem MEDVĚD, NEBO MÝTICKÝ BIG FOOT alias VELKÁ NOHA?

Většina lidí – lidí jako třeba Kasina máma – by považovala takovou stěnu za velmi znepokojující a pohled na ni by je vyloženě stresoval. Kas naopak zeď uklidňovala.

Tedy většinou.

Jako survivalistka musí být totiž připravena na to nejhorší. A je přesvědčená, že zvládne cokoli, když tedy bude vědět, že to přijde.

Hurikán? Zabedni okna. Katastrofální sucho? Šetři vodou. Požár? Zachovej klid, snaž se nenadýchat dýmu a najdi bezpečnou cestu ven.

To všechno ale byly přírodní pohromy. Kas nyní nemohla přestat myslet na to, co by udělala, kdyby musela tváří v tvář čelit nějaké nadpřirozené katastrofě.

A právě to ji znervózňovalo na snech, které se jí v poslední době zdály. Byly podivné a nedaly se vysvětlit rozumem. Nedávaly smysl, jak by řekl její kamarád Max Ernest. (Max Ernest trpěl sice nutkavou potřebou mluvení, ale vždycky byl velmi logický.) Třeba zemětřesení se sice nedá zcela přesně předpovědět, ale přinejmenším se řídí přírodními zákony.

Ve většině jejích snů se však objevovala nejrůznější monstra a často i strašidelný starý hřbitov. A jak se můžeš předem připravit na něco takového?

Kas si nemyslela, že se její sny stanou skutečností, opravdu nebyla pověrčivá. Jen ty sny prostě působily opravdu neuvěřitelně reálně.

„Na tom hřbitově musí být něco, co chceš,“ prohlásil Max Ernest, když se mu se svými nočními můrami konečně svěřila. „Sen je splněné přání. Aspoň to tak říká Sigmund Freud. Co ty na to?“3

„Proč bych si ale měla přát netvora?“ kroutila hlavou Kas. Rodiče Maxe Ernesta byli oba psychiatři, takže si domyslela, že její kamarád nejspíš ví, o čem mluví.

„No, já nevím, jestli to zrovna znamená, že si ho přeješ. Myslím, že sny jsou něco jako věci, o kterých si nechceš připustit, že je chceš, protože by ses pak cítila provinile nebo trapně, nebo… však víš, co myslím. Říká se tomu podvědomí,“ snažil se jí to lépe objasnit Max Ernest. „Je to ale všechno dost složité,“ dodal ještě.

Kas dál ležela v posteli a přemítala o jeho slovech. Pak se natáhla pod polštář a vytáhla malou vycpanou nevzhlednou postavičku, kterou tam ukrývala.

„Kdo jsi? Kdo jsi?“ zašeptala.

Kasino malé, podivné „strašidýlko“ bylo vyrobeno ze starých ponožek a zbytků látek, které našla ve starožitnictví svých dědečků. Ušila si ho jednoho dne v jakémsi podivně horečnatém stavu, protože se nemohla zbavit myšlenek na tvora, kterého tak často vídá ve svých nočních můrách. Bylo zelené a nachově červené a připomínalo trolla – mělo velký nos spíchnutý z horní části ponožky, vypouklé oči z víček od láhve a plandavé dlouhé uši z jazyků tenisek. Kas se líbily především jeho uši – byly téměř tak velké, ale zdaleka ne tak špičaté, jako její.

Netvůrek byl stoprocentně zrecyklovaný, takže svým způsobem byl vlastně supersurvivalista, a když si ho Kas k sobě pevně přitiskla, měla pocit, že se do ní vlévají všechny jeho síly k přežití.

Někdy.

Jindy bylo prostě jen příjemné ho objímat, protože ji to uklidňovalo.4

Kas si v duchu říkala, že se možná těch ošklivých snů zbaví, až začne nový život – tajný život, život členky Bratrstva Muterces.

Stejně jako každý opravdový survivalista i Kas dodržovala přísnou ranní rutinu:

Jakmile byla na nohou, vytáhla zpod postele svůj ruksak a dvakrát zkontrolovala jeho obsah. Nešlo o žádný obyčejný batoh, ale o zavazadlo, které bylo vyrobeno na zakázku a které jí poslal jako dárek Pietro. Ruksak měl výjimečné „vlastnosti“ a funkce – dal se z něj například postavit stan nebo se mohl roztáhnout na padák. I přesto v něm však Kas nosila i pár svých starých věcí potřebných k přežití – mimo jiné žvýkačku (lepicí hmota) nebo hroznový džus (ráda ho používala jako inkoust).

Kas netušila, jak bude její první mise pro Bratrstvo Muterces vypadat. Vlastně jediné, co o této tajné společnosti věděla, byla skutečnost, že jejím základním úkolem bylo střežit Tajemství. V každém případě však chtěla být připravená na vše.

Pak pečlivě zkontrolovala každý kout v domě, aby se ujistila, že k nim v noci nikdo nepronikl – ani přítel, ani nepřítel.

Zkontrolovala:

1. Malinké kousky zubní nitě, které přivázala k úchytkám přihrádek ve svém pracovním stole, aby podle nich poznala, zda šuplíky nikdo v noci neotevřel.

2. Vysušené tělíčko včely, které nedávno našla na okenním parapetu, a schválně – strategicky – ho tam nechala.

3. Všechna okna, zrcadla i dveře, aby se ujistila, že na ně někdo nenapsal šifrovanou zprávu do prachu, zubní pasty nebo krému na holení.

4. A pak ještě pár dalších míst, které nebudu prozrazovat pro případ, že by si tuto knihu přečetly nesprávné oči.

Teprve poté co se ujistila, že se nic nezměnilo, sešla do přízemí. Její první zastávkou bývala obyčejně kuchyňská skříňka na potraviny. Kas měla totiž zvláštní tušení, že další zprávu od Bratrstva Muterces by mohla najít v dóze s písmenkovými cereáliemi.

Když však toho rána prošla dveřmi do kuchyně, zalapala vzrušeně po dechu (což se k ní – jako ke kované survivalistce – moc nehodilo): Někdo hýbal s magnety na ledničce! Už na prahu si totiž všimla, že nejsou na ledničce umístěny tak, jak je tam předcházejícího večera nechala (poskládala je totiž podle barvy a ne podle písmen).

Dvěma skoky překonala vzdálenost k ledničce a zůstala před ní bez dechu stát. V duchu už se připravovala na to, že se pustí do luštění zakódované zprávy, nebo že na dvířkách najde informace o tajném místě setkání či pokyny k nové misi. Nebo všechny tři věci současně.

O vteřinku později však již pocítila velké zklamání.

Magnetková písmena tvořila nápis:

MÁM TE� RÁDA

A pod ním byl ještě ručně napsaný vzkaz:

7.00 Letím do práce. V toustovači máš vafle – ty celozrnné. Nezapomeň na tu zítřejší školní exkurzi. Nevíš, kde máš větrovku? Nemůžu ji najít. M.

M jako máma, popřípadě matka. Ale taky Mel. Mel jako zkratka Melánie, což bylo mámino jméno. Takže to tajná šifra byla jen stěží…

Kas vzkaz v dlani rozmrzele zmačkala: proč musí být její máma až taková máma?!

A kdy se Bratrstvo Muterces konečně ozve?

2 Jestli jsi ten dopis neviděl, doporučuju ti, aby sis ho přečetl. Byl napsán šifrou a podepsán p. B. Pietro bergamo. Kas a její kamarád max ernest ho našli napsaný na zamlženém okně. Najdeš ho na konci poslední kapitoly mé první knihy kas a max ernest a tajemství pachu shnilých vajec nebo jak se ta knížka vlastně jmenuje. Ať už jsi ji přečetl celou (což je chvályhodné), nebo ses s jejím čtením neobtěžoval a přelouskal jsi v knihkupectví jen řádky s oním dopisem a pak ji vrátil do regálu (což by se dalo téměř považovat za krádež), to už je jen a jen na tobě.

3* Psychiatr freud vymyslel termín freudovský lapsus, což není nic, co by připomínalo třeba kaktus, ale jde v podstatě o přeřeknutí – když máš v úmyslu něco říct, ale vyleze z tebe něco úplně jiného, co ti zrovna přišlo na mysl. Tápeš? Tedy myslím chápeš? Prostě ho ber trochu s konzervou. Tedy myslím rezervou.

4 Ano, souhlasím. Objímat se s plyšovou hračkou – byť se jedná o recyklované ponožkové strašidýlko – se nejeví jako něco vyloženě survivalistického. Kas by vůbec nebyla ráda, kdyby věděla, že jsem se před tebou o téhle věci zmínil. Takže prosím tě raději na to hned zapomeň – stejně jako bys měl samozřejmě zapomenout i na všechno ostatní, co se ode mě dozvíš.

Škola XXXXXX. Město XXXXX. Polední přestávka.

Promiň, ale opravdu ti pořád ještě nemůžu říct, jak se Kasina škola jmenuje. Ani kde se nachází. Ani jak vypadá. Vlastně ti o ní nemůžu říct v podstatě nic.

Jistěže ti věřím. Ale existuje stále možnost, že tuto knihu (byť ne vlastní vinou) třeba vyhodíš z okna, a ona se dostane do nepravých rukou.5

Jedno ti ale o Kasině škole říct můžu: je to škola, kde se přísně dbá na pravidla.

Především mám na mysli ředitelská pravidla, jež jsou skutečně hodně přísná, ale obvykle se dají pochopit. Například je na školních chodbách zakázáno jezdit na skateboardu. Nebo se nesmí nosit spodní prádlo až na svrchní vrstvě oblečení.

Ve škole ale platí i mnoho dalších, nahlas nevyslovených nařízení, které nestanovil nikdo konkrétní, a právě tato pravidla vesměs žádný smysl nedávají.

Jedno z těchto nesmyslných pravidel říká, že obědváš u stejného stolu a s těmi stejnými lidmi každý den, a že když stůl změníš, tak to znamená, že ses s někým vážně nepohodl, popřípadě že se stalo něco opravdu hodně vážného.

Stolky k venkovnímu posezení se nacházejí v části školního dvora, kterému se říká Hájek (byť se v okolí žádné stromy nevyskytují). U prostředního stolu trůnila právě Amber a její kamarádky. Možná si vzpomínáš, že Amber je nejmilejší holka ve škole – a třetí nejhezčí. Přinejmenším to tedy všichni říkají.

Ostatní stoly jsou rozestavěny kolem – jako planety obíhající kolem Slunce.

Musím s lítostí konstatovat, že Kas i Max Ernest nijak zvlášť proti tomuto pravidlu nikdy neprotestovali. „Jejich“ stůl se nachází až na samém okraji Hájku, a dokonce dostal neoficiální jméno: Stůl tvrdých ořechů.

„To jméno ani nedává smysl,“ stěžoval si Max Ernest téměř každodenně. „Když už, tak by se měl jmenovat Stůl bez tvrdých ořechů, je to přece stůl pro žáky s alergií na ořechy, no ne?“

„Podle mě si lidi myslí, že takhle je to větší sranda, to je celé,“ odpovídala Kas obvykle.

Dál se ale do vysvětlování nepouštěla – jejímu kamarádovi očividně vůbec nedošlo, že si z nich ostatní děcka jednoduše utahují, tak proč ho při tom nenechat? Proč mu to kazit?

Kas sice žádnými alergiemi netrpěla, ale přesto dodržovala přísný jídelníček. Oběd považovala za součást tréninku na přežití, takže všechno, co jedla, muselo být trvanlivé (stejně jako potraviny uskladněné v podzemních bunkrech nebo na vesmírných záchranných stanicích). Takže žádné čerstvé ovoce, ale proslazené ovocné plátky. Žádné sendviče, ale instantní nudle.

Nejideálnější byla Kasina výživná supersměs pro případy nouze – celé jídlo v jednom.6

Dnes se však Kas zarazila, než strčila dlaň do sáčku, protože u něj našla ručně psaný vzkaz. Otráveně se ušklíbla. Nesnášela, když jí máma přidávala k obědu lístečky – bylo to trapné. Nemluvě o tom, že na nich byl většinou seznam nepříliš zábavných věcí, které měla Kas udělat nebo na ně neměla zapomenout.

A tak lístek vložila zpět do voděodolného svačinového sáčku. Přečte si ho později. Možná.

Na rozdíl od Kas Max Ernest trpí hned několika alergiemi na různé potraviny i jinými nemocemi spojenými s jídlem. Ale mnohem zajímavější je skutečnost, že si nosí do školy hned dva obědy: jeden od mámy a druhý od táty. A vždycky si dává pozor, aby z každého snědl stejné množství jídla. Rodiče Maxe Ernesta jsou totiž rozvedení, a život Maxe Ernesta je rozdělený na poloviny nebo naopak vše se v něm odehrává dvakrát. (Když Kas navštívila jeho domov vůbec poprvé, nemohla uvěřit vlastním očím: dům byl rozdělený na dvě stejně velké části, každá vypadala zvenku úplně jinak a interiéry byly zařízeny zcela odlišným stylem. Navíc jeden i druhý rodič nikdy nevkročil do poloviny svého bývalého partnera.)

Dnes to vypadalo, že Max Ernest s jedním ani druhým obědem nijak nespěchá.

„Hele, naučil jsem se nové kouzlo. Chceš ho vidět?“ obrátil se na kamarádku, zatímco už na stůl vykládal karty. „Jmenuje se Čtyři bratři.“

Max Ernest si četl knížky o kouzlech už dlouhé měsíce – a to nejenom příručky, jak se kouzla provádějí, ale i nejrůznější historické knížky o kouzlení a životopisy kouzelníků. Takže pokaždé když se Kas s Maxem Ernestem setkala, vytasil se s novým příběhem o polykači mečů nebo bleším cirkusu z devatenáctého století nebo s článkem o kouzelníkovi, který vůbec poprvé nechal zmizet slona.

Kvůli dnešnímu kouzlu vyjmul z balíčku karet čtyři kluky a rozprostřel je na stole před Kas. „Vidíš tyto čtyři kluky? Jsou to bratři a nemají rádi, když se musí odloučit.“

Pak karty posbíral a zastrčil je na různá místa v balíčku, tak aby nezůstaly pohromadě – nebo to tak aspoň vypadalo. Pak balíček sejmul.

„A teď se dívej, jak se kluci dají zase dohromady –“

Max Ernest karty promíchal a pak jí ukázal, že se kluci přemístili zase k sobě – nebo to tak aspoň vypadalo.

„Co ty na to?“

Hm, zlepšuje se, pomyslela si Kas. Ale zase taková pecka to není.

Nepomáhalo ani, že měl Max Ernest přímo na špičce nosu velký pupínek. A s velkým beďarem a trčícími vlasy (s každým pramenem – jako vždycky – zastřiženým na stejnou délku) vypadal spíš jako ježek než jako kouzelník.

„Hm, hustý,“ řekla Kas diplomaticky. „Jen jsem už ten trik viděla – ale s králi. A nebyli bratři, ale přátelé.“

„To nedává smysl. Čtyři králové nikdy nebudou kamarádi – vždycky to jsou soupeři, co bojují o svá království. A i kdyby zrovna neválčili… pochybuju, že by měli tolik přátel. Takže to není moc reálné –“

Kas už už chtěla poznamenat, že i bratři spolu mohou soupeřit. Jako Pietro a dr. L. A to byla dvojčata – a současně nepřátelé na život a na smrt. A spousta lidí má klidně čtyři a více kamarádů. Třeba Amber. Amber má dokonce za to, že se kamarádí s celou školou.

Pak se ale rozhodla, že nic říkat nebude. Člověk si musel souboje s Maxem Ernestem pečlivě vybírat. Jinak by se s ním taky mohl dohadovat klidně celý den.

A navíc jeden ani druhý zrovna moc přátel neměli, takže v tomto ohledu se nepletl. Pravdou bylo, že ona byla Maxova Ernestova jediná kamarádka. A i když si to přiznávala jen velmi nerada, musela připustit, že on byl její jediný kamarád. (Tedy pokud nepočítala bývalého spolužáka Benjamina Blakea. Rodiče ho ale od letoška zapsali na jinou, speciální, školu. A navíc toho stejně nikdy moc neřekl. Tedy přinejmenším tak, aby mu bylo rozumět.)

„Hm, ale stejně bych byla raději, kdyby ses místo kouzelnických triků soustředil spíš na trénink pro Bratrstvo Muterces,“ obrátila se na něj vážně.

„Vždyť ani nevíme, na co se máme trénovat!“ odpověděl Max Ernest trošku podrážděně. „A kromě toho – Pietro byl přece kouzelník, nebo snad ne?!“

„Chceš asi říct, že je kouzelník… nezapomeň, že je naživu!“

„To přece nevíme jistě. Ten dopis mohl klidně napsat někdo se stejnými iniciálami jako on. Nebo někdo, kdo předstíral, že je on. Nebo možná po napsání toho dopisu umřel. Vždyť už to jsou čtyři měsíce! Proč se s námi bratrstvo od té doby znovu nespojilo, jestli tedy někdy vůbec –“

Kas ho zpražila pohledem. Nesnášela, když naznačoval, že by mohl být Pietro mrtvý. Nebo že Bratrstvo Muterces neexistuje. Strávila přípravou na misi už příliš mnoho času, aby nyní byla ochotná o takové věci byť jen přemítat.

„V tom dopise bylo napsané, že se s námi spojí Owen. Že pro nás přijde – a tak to i bude!“ odsekla sebejistěji, než se ve skrytu duše cítila.

Owen byl mladík, který jim pomohl uniknout ze spárů Půlnočního slunce. Měl ve zvyku měnit identity, a tak si Kas i Max Ernest už celé měsíce bedlivě všímali všech lidí, které potkávali. Ale nezaznamenali jediný falešný knír ani přízvuk. Ani žádné podezřelé autonehody. (Owen byl totiž příšerný řidič.)

„Ale… možná že tu už byl,“ přišel Max Ernest se smířlivým nápadem. „A uspal nás nebo tak něco. A my jsme Bratrstvu přísahali věrnost v hypnóze, takže teď už plníme nějaké tajné úkoly a ani –“

Kas se zasmála. Když nic jiného, Max Ernest byl vždycky ochotný uvažovat o všech možnostech.

„To je legrační?“ zeptal se udiveně.

Kas přikývla. Její kamarád se usmál. „Tý jo! Co ty na to?“

Ke Kasině lítosti naděje Maxe Ernesta, že se stane slavným kouzelníkem, nevedly k tomu, že by polevila jeho jiná touha: že se stane komikem. (Což bylo ještě méně pravděpodobné, než že se stane kouzelníkem.)

„To je vzkaz od tvé mámy?“ Max Ernest změnil téma a upřel oči na papírek vykukující z jejího obědového sáčku.

Kas lístek neochotně vytáhla. Stálo na něm:

Kas, nákupní seznam na zítřek:

Veky (3) – ne velké, ale dobré

12 jahod (i když já je nemusím)

Pizza Boloňa

matka

Kas se na lístek zadívala. Hned z několika důvodů jí připadal zvláštní.

Zaprvé – máma byla nakupovat včera.

Zadruhé – doma si na veky nepotrpěli, a hned rovnou tři…

Zatřetí – matka na doma pizzu nikdy nekupovala. Když na ni dostaly chuť, tak si zašly do restaurace. A proč chtěla zrovna boloňskou?

Začtvrté – její matka se nikdy nepodepisovala „matka“. Obvykle končila jen písmenem „M“. Když chtěla Kas připomenout, jak moc ji miluje (nebo měla hravou náladu), podepisovala se jako „maminečka“. A když chtěla dát Kas najevo, že se k ní chová jako k dospělé, podepsala se jako „Mel“.

Ale matka? Takový případ si Kas nepamatovala.

Záchvěv vzrušení ji začal nejprve lechtat v prstech u nohou, probublal až do břicha a pak v plné síle vyrazil ven jejími ústy:

„Hele, mrkni na to –“ zašeptala Maxi Ernestovi. „To je od nich! Jsem si jistá. Je to šifra. Chápeš, jak mi to mohli propašovat do svačinové krabičky? Vždyť jsem ji měla ve skříňce jen hodinu! Myslíš, že Owen je někde poblíž?“

Kas se rozhlédla. Jediný člověk, kterého neznala, byl kluk asijského původu, sedící u vedlejšího stolu, který právě zapojoval kytaru do malého přenosného zesilovače.

Max Ernest se zadíval na lísteček a lehce se zamračil.

„Co je?“ obrátila se na něj kamarádka. „Ty si nemyslíš, že je to šifra? Já si tím jsem jistá. Rozhodně to není vzkaz od mámy.“

„Ale ne… já si taky myslím, že je to šifra. Jenom je to prostě celé divné –“

Co možná nenápadně vytáhl z kapsy věcičku, co se podobala herní konzoli. O nic takového ale nešlo – byl to kapesní dekodér ULTRA II, dárek od Pietra. Tento přístroj byl určený k dešifrování zpráv a v paměti měl uloženu zhruba tisícovku jazyků a ještě mnohem více tajných kódů.

Max Ernest skryl vzkaz pod stůl, pak na něj namířil dekodér a lístek naskenoval.

„Já nevím, ale dekodér nic neukazuje,“ zašeptal zklamaně. „Jestli je to šifra, tak… no, vypadá to, že k ní žádný klíč neexistuje.“

Kas si povzdechla. Že by to tedy nakonec byl opravdu vzkaz od mámy?

„To jsem dostala od sester Kosrových, když jsem vstoupila do jejich Klubu sto,“ ozval se známý, nasládlý hlas.

Byla to Amber, která právě kolem nich procházela se svou kamarádkou Veronikou. (Ta sice byla druhá nejhezčí dívka ve škole, ale „milá“ rozhodně nebyla – na této stupnici se neumístila ani na čtvrtém, dokonce ani na pátém místě). Pokud se Kas nepletla, ani jedna z děvčat neměla ještě třináct. Ale jakýmsi zvláštním způsobem přes prázdniny neuvěřitelně „zestárly“. Nejspíš to bylo tím třpytivým mejkapem, říkala si v duchu Kas. (Vůbec nechápala, jak je možné, že jim to ředitelka školy dovolila, o jejich rodičích nemluvě.)

Amber držela v ruce blyštivý růžový mobilní telefon ozdobený velkým červeným srdíčkem. „No, a představ si, že se jeho zvonění vždycky úplně automaticky změní na nejnovější písničku sester Kosrových, no není to super!“ říkala právě až přehnaně nadšeně a tak nahlas, aby ji slyšel celý školní dvůr. „Takže než půjdu na jejich koncert, budu znát všechny jejich písničky, i ty úplně nové pecky! Teda pokud se na něj vůbec dostanu, už teď mají skoro vyprodáno.“

(Romy a Montana Kosrovy byly teenagerky a sestry, tedy přesně řečeno dvojčata, které se proslavily jako popové hvězdičky v televizi a na internetu, ale dnes už jim patřilo i obchodní impérium twinhearts™ inc., které vyrábělo všechno od chlupatých růžových baťůžků až po otřesně voňavé pomády na rty. (Kas je vyloženě nesnášela – částečně i kvůli tomu, že je Amber vyloženě milovala.)

„Hele, poslouchejte –“

Amber stiskla tlačítko na mobilu, ale než stačila pustit i zvonění, školní dvůr naplnil zvuk zpětné vazby – a hned po něm klouzavě kvílivý zvuk elektrické kytary. Kluk u vedlejšího stolu začal právě hrát písničku od Jimiho Hendrixe.7

Kas se nahlas zasmála. To načasování nemělo chybu – kytara zabránila Amber, aby všechny přítomné „obšťastnila“ nějakou otřesnou písničkou sester Kosrových.

Pak jí oči sklouzly k mladému kytaristovi. Jezdil prsty po strunách a díval se do neurčita, jako by hrál někde o samotě v garáži a ne ve škole se stovkami žáků. Na svůj věk byl hodně vysoký a husté, dlouhé černé vlasy mu padaly do očí. Na nohou měl ostře zelené tenisky a na tričku se mu skvěl anglický nápis:

ALIEN EARACHE

Hrajeme tak tvrdeˇ, že jsme slyšet až na Marsu!

„Vsadím se, že je to ten nový kluk – ten z Japonska,“ otočila se Kas k Maxi Ernestovi. „Pamatuješ, jak o něm mluvila ředitelka, ne?“

Kas se znovu zasmála, a tentokrát si už jejího zasmání Amber povšimla.

„Kas, jsi v pohodě?“ zeptala se jí spolužačka a na vteřinku se u Kasina stolu zastavila (před tím si ale ještě stihla důkladně prohlédnout cizího mladíka).

„Ale jo, teda myslím…“

„Tak prima!“ opáčila Amber sladce. „Dělala jsem si starosti, jestli tě z té kytary třeba nezačaly bolet uši –“

„Nezačaly!“ Kas se vůbec nelíbilo, co snad Amber naznačuje.

„No, říkala jsem si, že je máš určitě strašně citlivé, protože jsou tak… však víš.“

„Ne, neví! A já taky ne!“ odsekl Max Ernest naštvaným tónem. „Kasiny uši jsou totiž úplně normální, abys věděla, Amber. Slyší stejně jako ty!“

Kasiny uši, jak každý ostatně věděl, představovaly pro Kas bolestivé téma. Nejenom že byly velké a špičaté – a tím pádem připomínaly elfí uši, ale měly sklon rudnout, kdykoli se rozzlobila, nebo když se cítila trapně a tak podobně.

Nebo když o jejích uších někdo začal mluvit.

A tak není divu, že v té chvíli už je měla skoro nachově rudé.

„Jé, ahoj, Maxi Erneste!“ vypískla Amber, jako by si spolužáka všimla až teď. „Já jsem to přece vůbec nemyslela nějak urážlivě. Ale je to fakt k sežrání, jak Kas parádně bráníš! Hele, děcka, vy jste teď, no, něco jako pár?“

Max Ernest se málem zadusil na dvou úplně stejných špalících mrkve, které právě chroupal. A hned poté zbledl jako stěna.

Amber se po očku podívala na kytaristu, jestli celou situaci sleduje. Očividně ale okolí vůbec nevnímal.

„My pár rozhodně nejsme!“ pronesla Kas co možná nejklidnějším tónem, i když cítila, jak se jí do uší hrne krev jako ohnivá bouře. (A přestože v batohu měla azbestovou deku pro případ opravdových ohnivých bouří, v tomto případě jí k ničemu nebyla.)

„Ale to je velká škoda! Vy dva byste byli fakt sladká dvojka,“ přidala se se svou troškou do mlýna Veronika. „Tak už pojď, Amber –“

Kamarádky se s těžko zadržovaným smíchem vydaly zpět do školy.

„Sorry, zapomněl jsem zkontrolovat hlasitost!“ ozval se najednou kytarista – a jeho angličtina rozhodně nevykazovala jakýkoli cizí přízvuk (tedy ani japonský). Pak se sehnul, odpojil kytaru od zesilovače a otočil se ke stolu, kde seděla Kas s Maxem Ernestem. „Slyšel jsem, že ta Amber je nejmilejší holka ve škole. To mi teda vůbec nepřišlo…“

„Hm, jo. Je to do-docela sranda, že,“ odpověděla Kas s lehkým zakoktáním, zatímco se snažila schovat uši pod vlasy, což bylo velmi těžké, protože je měla učesané do copů.

„Ale víš co, to máš jedno… to tvé hraní je vážně –“ Kas chvíli nemohla najít vhodné slovo, pak ale vyhrkla, „cool.“

„Díky,“ chlapec se na ni široce usmál. „Jmenuju se Yoji. Jsem ten nový kluk… to už vám ale asi docvaklo.“

„Jo, to jsme uhádli,“ odpověděla Kas a v duchu se jen modlila, aby se už jejím uším začala vracet normální barva.

„Jestli chcete, můžete mi říkat Jojoji. Tak mi totiž říkají moji kámoši.“

„Tak fajn. Ale… Jojoji, říkám to sice strašně nerada, ale vypadá to, že s těmi omluvami jsi ještě neskončil –“

Kas kývla směrem ke škole, odkud právě pochodovala ředitelka školy tak rázně, až jí žlutý klobouk na hlavě při každém kroku nadskakoval. Bylo jasné, že má namířeno k novému žákovi.

Jojoji se zatvářil, jakože se „vážně“ moc bojí. „Uá! Ale těšilo mě… teda jakože jsem rád, že jsme se seznámili… nebo… to je jedno.“

„Taky mě těšilo… a na něco jsem zapomněla… já jsem Kas. A tohle je Max Ernest. Tak Maxi Erneste, řekni aspoň ahoj, ne?“

Kas zatahala kamaráda za rukáv.

„Ahoj, Max Ernest,“ hlesl Max Ernest, jenž se od okamžiku, kdy se jich Amber zeptala, jestli jsou pár, vyloženě dusil v mučivém mlčení.

Než ale Jojoji stačil nějak odpovědět, u stolu už zabrzdila ředitelka školy.

„Tak vstávat! A jde se!“ vyštěkla a ukázala paží směrem k ředitelně. Jojoji jen mlčky pokrčil rameny a s kytarou na zádech se začal loudat ke škole.

Kas ho sledovala pohledem a v duchu si říkala, jestli ten nový, nečekaný „přírůstek“ může nějak změnit stávající situaci ve škole, co se týče společenského prostředí, školní atmosféry a tak. Nebude zapotřebí, aby udělala nějaká ochranná opatření?

Než ale došla k nějakému závěru, Max Ernest sebou prudce škubl a najednou seděl jako pravítko. „To je ono!“

„Co je ono?“ obrátila se na něj Kas ještě napůl ponořená ve svých myšlenkách.

„Ty veky! Koukni na ten lístek. Je tam napsané: ne velké, ale dobré. Co když to je zase jazyková hádanka? Jakože nahradíš slabiku ve slabikou do? A co nám pak vyjde, DOKY!“

„Takže máme jít do doků? Sraz v docích? Já to říkala!“ vyhrkla Kas vzrušeně a rázem zapomněla na Amber, Jojojiho a dokonce i na své rudé uši. „A dál? Dvanáct jahod?“

„I když já je nemusím,“ doplnil Max Ernest za ni. „To by mohlo být taky jen o písmenech, co říkáš? Kdyby se z jahod vyhodilo já, tak máme hod.“

„Takže ten lístek říká DOKY 12 HOD?“

Max Ernest souhlasně přikývl. „A zbytek už je brnkačka. Pizza Boloňa, to je určitě P. B.“

„Pietro Bergamo!“

„Jo. Tak co ty na to?“ zapýřil se Max Ernest. „Jen mi přijde divné, že nepoužil nějakou normálnější šifru. K tomuhle neexistuje ani žádný klíč…“

„To je nakonec jedno, ne? Ty jsi na to přišel tak jako tak! Já věděla, že to dáš!“

Max Ernest se spokojeným úsměvem krátce kývl a napsal zprávu na lísteček s nákupním seznamem.

DOKY 12 HOD, PIETRO BERGAMO

5* Když už jsem narazil na toto téma, nezapomněl jsi, že všechna jména v této knížce jsou smyšlená, že ne? Kasandra. Max ernest. Prostě všechna jména. Ano, jsem možná někdy příliš bezstarostný a nezodpovědný, ale vše má své hranice – a platí to i pro mě. Nikdy ti nepovím, jak se moji hrdinové skutečně jmenují. Protože kdyby se jakýkoliv čtenář – říkám jakýkoliv, ne ty! – Nějakým způsobem dopátral, o koho se jedná, tak… inu, na ty následky nechci ani pomyslet!

6* Kas své nervózní spolustolovníky opakovaně uklidňovala, že v její směsi žádné ořechy nejsou, jenom čipsy s příchutí burákového másla – a ta příchuť byla navíc umělá. Kasin patentovaný recept na supersměs pro případy nouze najdeš v apendixu knihy 1.

7* Když se zeptáš na jimiho hendrixe svých rodičů, nejspíš ti řeknou, že to byl ten největší rockový kytarista všech dob. Možná ti ale nepoví, že taky rád nosil paruky. A zpětná vazba – jen tak mimochodem – je onen pištivý zvuk, který se ozve, když se mikrofon napojí na reproduktor (a když se nad tím zamyslíš, dojdeš určitě k závěru, že pravým původcem onoho podivného zvuku je právě mikrofon). Před hendrixem měla většina lidí za to, že zpětná vazba je jen nepříjemný hluk. On z něj však udělal hudbu.)

Tý jo, to je bombastickej humáč!“ prohlásil nadšeně Jojoji.

Stál po kotníky v mořské vodě a jemně píchal klacíkem do velké mořské sasanky, jež se snažila dřevěného vetřelce polapit svými průhlednými chapadly.

Kas, Max Ernest, Amber a další žáci, které zřejmě neznáš, stáli opodál na vlhkých, mechem porostlých rozeklaných kamenech na břehu.

„Humáč? Mně teda přijdou docela pěkní,“ ozval se Max Ernest. „Přijdou mi jako vetřelci z vesmíru –“

„Myslím, že ten humáč myslí spíš jako pochvalu,“ podotkla Kas.

„Aha, tak to jo,“ opáčil Max Ernest stále trochu zmateně.

„Hm, já si teda myslím, že je to nechutné – a to jakože vážně hnusné,“ nemohla si Amber odpustit poznamenat. „Vypadá to jako psí zadek!“

Kas sice tušila, že nemá smysl se hádat, ale nedokázala se opanovat. „Není to nechutné. Je to prostě příroda. Obranný mechanismus.“

„Myslím, že si to myslí, že ten klacek je nějaké jídlo,“ pokračoval Max Ernest. „Ta chapadla mají na sobě jed, sasanka si jimi přitáhne malé ryby a polkne je.“

„Představte si, že pravdu máte všichni – dokonce i Amber,“ ozval se jejich učitel, pan Needleman, a přistoupil blíž. „Protože ústa sasanky fungují také jako jakýsi řitní otvor. Takže v podstatě přijímá potravu zadkem, abych tak řekl.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jestli toto čteš, tak už je pozdě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.