Volání divočiny (6):
Duchové ve hvězdách

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Erin Hunterová

Volání divočiny (6): Duchové ve hvězdách – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Se zvláštním poděkováním Cherith Baldryové

Kapitola první

Ujurak

Ujuraka příšerně bolely nohy. dokázal se soustředit jen na to, aby položil jednu tlapku před druhou. Měl pocit, jako by se s kamarády trmácel po Věčném ledu už nekonečně dlouho. Moc dobře však věděl, že od chvíle, co utekli plochým tvářím nedaleko ropné věže, vyšlo slunce zatím jen párkrát.

Ohlédl se přes rameno a všiml si, že jeho tři společníci vypadají stejně unavení, jako se on cítí. Toklo, velký hnědý grizzly, se ploužil vpřed s hlavou svěšenou. Za ním klopýtala Lusa, už ani nevěděla, kudy jde, a postavou připomínala jen černou tečku na nekonečně bílé pláni. Ujurakovi bylo nad slunce jasné, že na ni budou muset pořádně dohlédnout, aby se náhodou znovu neponořila do dlouhého spánku. Dokonce i Kallika, jež byla na ledu víc doma než kterýkoliv z nich, se šinula vpřed se zasmušilým výrazem ve tváři.

Vítr bičoval okolní led a kroutil jej do prapodivných tvarů, které se medvědům často vypínaly nad hlavami až do nebe. Nejdřív si mezi nimi hráli na schovávanou; Ujurak si právě vzpomněl, jak se Lusa i přes svůj černý kožich uměla vždycky dokonale schovat, a se zafuněním se pousmál. Taky se spolu klouzali po zamrzlých sněhových závějích nebo hledali tvary připomínající zvířata. Toklo jednou dokonce zavrčel na ledový sloup, protože si myslel, že vypadá jako Shotek, hnědý grizzly, co ho napadl na ostrově ve Velkém Medvědím jezeře.

Teď jsme ale tak unavení, že nemáme na hraní ani pomyšlení, napadlo v duchu Ujuraka. Tak unavení, že už se dokážeme jen nekonečně ploužit vpřed.

Vtom celý ztuhl. Zamžoural před sebe a uvědomil si, že jim v cestě stojí zmrzlý hřeben, ledová stěna, mizící na opačné straně v dáli.

„Co teď?“ zabručel Toklo a došoural se k Ujurakovi, který se zastavil. „Hlavně mi neříkej, že to tu budeme muset přelézt.“

„Budeme,“ odpověděl klidným hlasem Ujurak. Cítil, že se sune stále blíž a blíž k duchovi svojí mámy i že ho tlapky tahají vpřed s tak nepolevující vervou, kterou zkrátka nemůže přehlížet. „Musíme prostě jít tudy.“

Dřív by se s ním velký grizzly začal hned hádat. Ale teď jen znechuceně zafrkal. „Bál jsem se, že to řekneš.“

„Jenže jak?“ zajímalo Lusu, když potlačila zívnutí. Černá baribalka se spolu s Kallikou doplahočila vedle nich. „Vždyť ten hřeben je hrozně vysoký a kluzký!“

Ujurak se letmo ohlédl pro radu po Kallice, ale ta jen rozpačitě zakroutila hlavou. „Tam, kde jsem žila s Nisou a Taqqiqem, žádné hřebeny neležely.“

„Jdu první,“ oznámil ostatním Toklo. „Pokusím se vám do ledu vyškrábat pár ok.“

A aniž čekal, co mu na to řeknou, soukal se po hladkém svahu vzhůru. Zarýval se drápy do zledovatělého povrchu a ve sprškách pod sebe shazoval ledové třísky; Lusa se přikrčila k ledu a tlapkami si přikryla hlavu. „Dávej bacha, píchají jak žihadla!“ obořila se na něj.

„No tak, to zvládneš.“ Kallika pošťouchla malou černou baribalku zpátky na všechny čtyři. „Jdi první, budu tě jistit.“

Lední medvědice zajela pod Lusu rameny a vyzvedla ji nahoru. Černá baribalka se štrachala v závěsu za Toklem vzhůru po svahu a s obtížemi strkala tlapky do ok, která tam před ní velký grizzly vytvořil. Najednou však zapištěla leknutím. Tlapka se jí z jednoho ledového oka vysmekla ven a ona se rozjela dolů, přední tlapky roztažené široko od sebe, zatímco zadními zběsile šmátrála po ledu. Pak ale drápy zajela do jednoho z ok a začala znovu šplhat vzhůru. Ujurak si s úlevou oddechl.

„A teď ty,“ navrhla malému grizzlymu Kallika. „Budu nás krýt, kdyby nám hrozilo nebezpečí.“

Ujurak souhlasil, i když moc nechápal, čeho by se v téhle duchaprosté pustině měli bát. Chvílemi se ho totiž zmocňoval pocit, že jsou na tomhle světě už jedinými žijícími tvory.

Toklo se už mezitím dostal na hranu hřebenu, otočil se a zavolal dolů na medvědí kamarády. „No tak, vy líný šneci, necourejte se! Na druhý straně už to bude brnkačka!“

Ujurak lezl rychle. Do tlapek mu dodávalo sílu vědomí, že na medvědy z nebe dohlíží jeho máma, a tak se dosoukal na hranu hřebenu hned těsně za Lusou.

Malá černá baribalka tam sebou žuchla na led a snažila se popadnout dech. „Myslela jsem, že odtud už třeba uvidíme zem,“ utrousila. „Ale místo toho tu všude leží zase jen další led.“

Ujurak zíral před sebe a viděl, že na této straně se hřeben svažuje k ledové pláni s hrbolatým povrchem, podobající se zmrzlému rozbouřenému moři. Po nebi se táhly bledé mraky a v místech, kde se jimi snažilo prodrat slunce, se rozsvěcovaly do mléčné mlhoviny. Bylo proto zhola nemožné určit, kde končí led a začíná nebe.

„Musíme jít pořád dál,“ prohlásil rozhodně Ujurak.

A jen co k nim vyšplhala i Kallika a setřásla si z kožichu úlomky ledu, vydali se všichni společně zase po svahu dolů.

„Jsem utahanej jak kotě, mám pocit, že mi každou chvíli upadnou tlapky,“ zabručel Toklo, zatímco kráčel po Ujurakově boku. „A navíc si moje břicho myslí, že mi někdo asi rozsápal krk.“

Ujurak dloubl kamaráda čenichem do ramene. „Brzy se zastavíme a něco slupneme,“ sliboval mu a snažil se znít povzbudivě. „Kallika nám jistě něco uloví.“

„Teď už jí to jde přímo skvěle,“ připustil Toklo. „Hej, Kalliko, co takhle chytit nám pěknýho baculaťoučkýho tuleně?“

„Proč ne.“ Lední medvědice napřímila hlavu a zatvářila se pyšně; Toklo začal věřit, že jim dokáže obstarat potravu. „Nechcete si vy tři odpočinout, než najdu tulení otvor?“

Zastavila se, pohodila hlavou ze strany na stranu a zavětřila – Ujurak vytušil, že se snaží najít to nejlepší místo, kde začít hledat – a pak se odploužila po ledu pryč.

Ujurak je zavedl k pokroucené kupce sněhu, v níž se ukryli před větrem, prohánějícím se po zmrzlé pláni. Lusa se v dutině schoulila do klubíčka, ovinula si tlapkami čenich a zavřela oči.

Toklo se k ní přikrčil a úzkostlivě si ji prohlížel. „Doufám, že nám právě neusíná dlouhým spánkem,“ zamručel.

Ujurak přikývl. Od chvíle, co utekli plochým tvářím, byla Lusa sice mnohem veselejší i čilejší, ale přesto se o ni neustále bál, stejně jako Toklo. Musí se dostat zpátky na pevnou zem. Jako my všichni.

Oba grizzlyové se k Luse přitulili, a zatímco čekali na Kalliku, dělili se s baribalkou o svoje teplo.

„Mohla by sebou trochu hodit,“ ucedil Toklo a neklidně se zavrtěl. „Mám hlad jako vlk!“

„Já taky,“ přiznal Ujurak.

„I když upřímně… z tuleňů se mi už zvedá žaludek,“ pokračoval velký hnědý grizzly. „Dal bych nevím co za čerstvýho lososa nebo zajíce!“

Ujurak cítil, jak se mu z té představy sbíhají sliny a kručí mu v břiše. „Tuhle jsem Lusu slyšel, jak si ze spánku cosi mumlala o larvách a bobulích,“ svěřil se Toklovi. „Už to nebude dlouho trvat.“

Toklo místo odpovědi jen pochybovačně zavrčel.

Ujurak si však nedokázal pomoct, na duši se cítil přímo báječně. Uvědomoval si máminu přítomnost s takovou intenzitou, až mu mravenčilo po těle od hlavy až po ocas. Věděl ale, že kamarádi jeho přesvědčení nesdílí. Uvidí, že mám pravdu, pomyslel si v duchu. Naše putování se už určitě blíží ke konci.

Čas se však začal vléct, a Kallika pořád nikde. Ospalý Ujurak se v mysli nechal unést zpátky k táboru plochých tváří a k Sally, mladé samici plochých tváří, s níž se tam skamarádil. Vzpomněl si na její tmavé vlasy, smějící se oči i na obrovský soucit, jímž oplývala, když pomáhala zvířatům, co se nechala chytit do spárů černé ropy. A taky si vzpomněl, jak jí vyrazilo dech, když ho viděla proměnit se v medvěda.

Zajímalo by mě, co asi ostatním řekla o tom, jak jsme s Lusou zmizeli. Nebude se nás třeba snažit najít?

Ujurakem projel sžíravý pocit smutku. Bylo zvláštní, že se mu stýská po ploché tváři. Ale zároveň věděl, že pro ně oba bude nejlepší, když už se nikdy neuvidí. A přesto se mu šíleně stýskalo po Sallyině veselé a dobrosrdečné povaze.

Já nejsem plochá tvář; já jsem medvěd… nebo snad ne? Nebylo to zase tak dávno, co málem úplně zapomněl na své pravé já, protože až příliš dlouho pobýval v těle velryby. Nechtěl proto riskovat, že by se mu to teď přihodilo znovu. Já jsem medvěd. A jak bych to Sally vůbec vysvětlil, kdybychom se náhodou znovu setkali?

„Ech… Sally, vidíš sama, většinou jsem medvěd, ale někdy taky plochá tvář, nebo pták, nebo…“ zamručel nahlas.

„Hej!“ dloubl ho do boku Toklo a tím ho dočista probral ze spánku. „Ty si povídáš sám se sebou?“

„Ne, se Sally,“ odpověděl Ujurak a ani na okamžik se nezamyslel, jak to asi bude Toklovi znít.

„A proč?“ V Toklově hlase se ozval nádech žárlení. „Vždyť tu ani není. Navíc je to plochá tvář.“

„Ona je ale hodná plochá tvář,“ bránil ji Ujurak. Toklo naštvaně zafuněl, a tak malý grizzly natáhl ke kamarádovi tlapku a položil mu ji na rameno. „Máš pravdu,“ zašeptal k němu, aby ho uklidnil, i když docela dobře nechápal, proč ho tak vytáčí plochá tvář, kterou už ani jeden z nich v životě neuvidí. „Nemá cenu si s ní povídat.“

Už nikdy… pomyslel si v duchu celý zkroušený. Byla moc hodná a milá, ale každý musíme jít svou vlastní cestou bezpečí.

Když se Kallika konečně vrátila zpátky a táhla za sebou tuleně, slunce už se zase klouzalo po nebi dolů. Ujurak šťouchl do Lusy, probudil ji a všichni čtyři se dychtivě nahrnuli kolem úlovku.

„Ten je… fakt… parádní, Kalliko,“ pronesl Ujurak a snažil se skrýt zděšení. Byl to ten nejmenší tuleň, jakého kdy viděl, ani nebyl dospělý. Viselo na něm tak málo masa, že se jím jen stěží mohli nakrmit všichni čtyři.

„Přesně tak… parádní úlovek!“ dodala Lusa, ale v jejím hlase zněla prázdnota.

Toklo jen zavrčel a uškubnul si kousíček.

„Búúú. Taky by ti neupadla tlama, kdybys poděkoval,“ zamručela k němu Kallika, jen co se všichni přikrčili ke kořisti a pustili se do ní. „Čekala jsem na ni celou věčnost!“

Lusa spolkla sousto tuleního masa. „My víme, že ses moc snažila –“

„No, moc to tak nevypadá,“ přerušila ji Kallika a hlas se jí z pocitu zmaru zvedl do fistule. „Jestli vám to není dost dobrý, tak proč si neobstaráte třeba bobule nebo zajíce?“

„Víš přece, že to nejde.“ Toklo se zvedl na všechny čtyři a zamračil se na lední medvědici. „Všude jsou tu jen tuleni! A led! A zase tuleni a zase led!“

Opovržlivě píchl tlapkou do tuleních zbytků a začal se šourat pryč.

„Počkej,“ zakřičela na něj Lusa, vyskočila na všechny čtyři a pelášila za ním. „Vrať se zpátky! Pleteš se!“

Toklo se ohnal hlavou na stranu, vypínal se nad malou černou baribalkou jako strašák. „Já že se pletu?“ obořil se na ni. „Tak když seš tak chytrá, tak mi tu teda ukaž nějaký jiný zvíře.“

Lusa k němu natáhla čenich a s naléhavostí v očích se na něj zadívala. „Tak poslouchej…“ vydechla.

Ujurak s Kallikou si vyměnili zmatené pohledy. Všichni medvědi ztichli. Ujurak skoro ani nedýchal. A pak, daleko předaleko od nich, zaslechl neznatelné štěkání.

„Tam!“ zvolala vítězoslavně Lusa.

„Hmm, tos nás teda přesvědčila,“ zabručel Toklo. Začal si to šinout zpátky ke kamarádům, Lusa hopsala vedle něj. „A co to je za zvíře? Je vůbec k jídlu?“

Všichni znovu nastražili uši a poslouchali ono neznatelné štěkání. Ujurak byl skálopevně přesvědčený, že by měl být schopný vybavit si, které zvíře tenhle zvuk vyluzuje, ale paměť ho zradila. „Nejsou to tuleni?“ zeptal se Kalliky.

Lední medvědice zakroutila hlavou a zatvářila se rozpačitě. Vtom se jí však rozzářily oči. „Mroži!“ zvolala.

„Cože?“ Lusa vytřeštila oči hrůzou. „Ti jsou hrůzostrašní!“

Ujurak pocítil v břiše závrať, vzpomněl si, jak ho s Kallikou posledně jeden mrož napadl. A přestože se tehdy jeho útokům bránili ve dvou, zabít tak strašlivou stvůru je stálo veškerou odvahu i sílu.

„Já vím,“ připustila Kallika. „Budeme si muset dát pozor, abychom se k nim nedostali moc blízko. Mroži se ale nikdy nepouštějí na otevřený Věčný led příliš daleko. Jestliže je slyšíme, pak to znamená, že už jsme blízko země.“

Ujurakovi se po těle rozlila vlna úplně nové energie. S kamarády v těsném závěsu se sunul přes led stále vpřed, po směru zvuku. Ale ať běželi seberychleji, zvuk ne a ne zesílit.

„Přichází to k nám z mnohem větší dálky, než jsem doufala,“ přemýšlela nahlas Kallika.

„Vzduch se ani nehne,“ funěla Lusa a horko těžko se snažila udržet krok s většími medvědími kamarády. „Zvuk proto putuje hodně daleko.“

Slunce se ponořilo za obzor a další kratičký den se nachýlil ke konci. Začal se sbírat soumrak. Večerní mraky se protrhaly a brzy se objevil měsíční kotouč, plovoucí vysoko na nebi. V jeho bledém světle led zářil jako stříbro.

„Navrhuju jít pořád za čenichem,“ zavrčel Toklo. „Je mi jedno kam, jen prostě dál, dokud se nedostaneme z toho pitomýho ledu pryč.“

„Ujuraku, nevidíš náhodou nějaké znamení?“ zeptala se Lusa.

Ujurak se na okamžik zastavil, přejel pohledem po nebi, ale po přítomnosti duchů nebylo nikde ani stopy, jen v dáli na obzoru se táhlo pár neznatelných pruhů.

„Od té doby, co jsme opustili ropnou věž, jsme zatím skoro žádné duchy neviděli,“ pronesl spíš pro sebe. „Doufám, že nad námi nezlomili hůl, když nám to tak strašně trvá.“ Najednou se ho zmocnil pocit, že má v břiše těžký kámen, který ho stahuje dolů. „Třeba jdeme vážně moc pozdě?“

„Nesmysl!“ utěšovala ho Lusa a dloubla ho čenichem do chlupatého ramene. „Cítíš přece pořád, jak tě máma pobízí vpřed, nebo ne? A teď jsme navíc objevili úplně nové místo, můžeme ho prozkoumat!“

Odhopsala od Ujuraka zase pryč, krátké nohy jí přitom pérovaly nahoru a dolů, plné odhodlání. Ujurak ji následoval a společně pak dohonili Tokla s Kallikou. Ze všech těch dní plných namáhavého putování a skrovné potravy odtékala z medvědů pomalu síla jako míza ze stromu. Nemůžou přece běžet věčně.

Ujurakovi se zdálo, že už slyší štěkot mrožů jasněji, ale byli od nich pořád na hony daleko, když si uvědomil, že jsou kamarádi až příliš vyčerpaní, aby mohli pokračovat dál. Lusa za nimi začala pokulhávat, co chvíli zamrkala a zatřepala hlavou, jako by se snažila neusnout. Kallika se za ní belhala, protože šlápla na ostrý ledový střep, a dokonce i Toklo vypadal nervózně.

„Musíme si odpočinout,“ rozhodl Ujurak a zastavil se. „Mroži nám neutečou.“

Kamarádi už měli putování plné tesáky, a tak nic nenamítali. Našli si u úpatí dalšího ledového hřebenu přístřešek, schoulili se v něm do klubíčka a usnuli. Ale i poté co Ujurak zavřel oči, štěkot mrožů mu dál zněl v uších jako ozvěna. Země však byla stále v dalekém nedohlednu.

Slunce ještě nevyšlo, když Ujuraka probudila kňučící meluzína a syrový chlad v kožichu. Před čenichem se mu ve vírcích točily sněhové vločky; do kožichu ho začala šlehat sněhová bouře a svými ledovými drápy ho drásala po těle.

Toklo se krčil vedle něj a Lusa mu přes rameno nakukovala do vířícího sněhu. „Tak to nám ještě scházelo,“ zavrčel Toklo.

„Teď přece nemůžeme umrznout k smrti!“ zaprotestovala Lusa. „Ne teď, když jsme konečně tak blízko země. Duchové přece nejsou tak krutí.“

„Měli byste začít vyhrabávat sníh,“ navrhla Kallika. „Jen tak se pořádně zahřejeme.“

Ujurak byl ale příšerně vyčerpaný, měl pocit, že drápy neudělá ani škrábanec. Zoufalství mu však vlilo do tlapek sílu. Společně začali u hřebenu hrabat sníh, až si vyhrabali brloh.

„Pitomá sněhová bouře!“ vykřikla Lusa, zatímco jí tlapky pracovaly na plné obrátky. „Nebýt jí, tak už jsme se vydali za mroži.“

Začala hrabat hlouběji, a jak za sebe předními tlapkami odhazovala do kopečku sníh, hlava se jí ztrácela na dně jámy. Zničehonic však přestala a udiveně zapištěla.

„Co se děje?“ zeptal se úzkostně Ujurak, vyděšený, že se jeho kamarádka zranila.

Lusa vystrčila makovičku ven. „Kameny!“ zaječela. „Země!“

Ujurak na ni okamžik zíral s otevřenou tlamou; namačkal se spolu s Toklem i Kallikou kolem jámy a dívali se, co vlastně malá baribalka našla.

A skutečně. Místo vody, sněhu nebo jen dalšího ledu ležela na dně jámy vrstva štěrku. Ujurak se po něm natáhl, a jen co se hrubého povrchu dotkl, ucítil pod tlapkou pevnou půdu. Po celém těle se mu rozlila nezměrná vlna štěstí.

Dokázali jsme to!

A zatímco tam všichni čtyři medvědi stáli, oněmělí úžasem, skučící sněhovou bouři rozrazil burácivý řev mrožů.

„Tímto tě pojmenovávám Mroží skála,“ pronesla slavnostně Lusa. Nasoukala se až na dno jámy, natáhla čenich a pevninu očenichala. Ujurak s Toklem se namačkali vedle ní; Ujurak zavřel oči a zhluboka nasál teplou vůni kamení i země.

„No,“ z kraje jámy k nim dolehl Kalličin veselý hlas, „teď už si možná přestanete stěžovat, že tu žerete jen tuleně.“

Ujurak znovu vzhlédl a spatřil jen nejasnou siluetu lední medvědice uprostřed rozvířeného sněhu. Vylezl z jámy ven a všemi směry viděl jen tu samou zasněženou krajinu, po níž putovali už takovou dobu, že jim to splývalo do jednoho nikdy nekončícího dne.

A kde jsou všechny rostliny a zvířata? ptal se v duchu. Jak daleko budeme ještě muset jít?

Společnými silami jámu rozšířili, a zatímco se v ní k sobě tiskli jako sardinky, hučela jim nad hlavami sněhová bouře. Slunce mezitím dvakrát vyšlo a zase zašlo, vítr ošlehával svými drápy ledovou pláň a popoháněl po ní sníh stále kupředu.

Ujurak s každým uběhnutým dnem cítil, že se mu žaludek svírá stále víc a víc hlady, a moc dobře si uvědomoval, že trpí i jeho tři kamarádi.

„Vůbec by mi nevadilo, kdyby ty mrože už nebylo slyšet,“ zamručel Toklo, když k nim vítr opět zavál jejich burácivý řev. „Cítím je až sem. Nedokážu myslet na nic jinýho, než jak bych do jednoho z nich zahryznul tesáky.“

Ujurak souhlasně zabručel; byl tak vyhladovělý, že by si to s jedním takovým divokým monstrem klidně rozdal, kdyby měl jen špetku naděje, že si konečně nacpe chřtán pořádným masem.

Kallika cosi zabrblala a zabořila Luse čenich do kožichu. Nezbývalo než čekat a doufat, že bouři prospí a pak budou moct pokračovat dál.

Konečně se Ujurak probudil do ticha. Zvedl hlavu a uvědomil si, že vítr už se utišil. Svítilo slunce; světlo se odráželo od nedotčené sněhové peřiny, která přikryla led ve všech směrech.

„Probuďte se!“ Ujurak dloubl nejdřív Tokla, pak Kalliku, a nakonec i Lusu. „Je po bouři.“

Vydrápal se z jámy ven. medvědí kamarádi se probrali ze spánku, zamžourali do jasného světla, a jen co si narovnali ztuhlé nohy, jali se Ujuraka následovat.

Lusa si tlapkami nabrala sníh a protřela si jimi obličej, aby se konečně probudila. „Svižněji, vy lenochodi!“ zakřičela na ostatní a nadšeně vyhopsala z brlohu ven. „Tudy! Pojďme –“ Zničehonic se ale zarazila. Zasněžený povrch se pod její tíhou propadl a její malá černá postavička zahučela do závěje.

„Ach jo, za co, duchové, za co…“ zamručel si pod vousy Toklo.

Doplahočil se k místu, kde Lusa zmizela, a začal se brodit čerstvým prachovým sněhem. Ujurak ho sledoval napůl pobaveně, napůl úzkostlivě, když vtom velký grizzly zanořil čenich do závěje, čelistmi popadl Lusu za ocas a tahal ji zpátky.

„Hej, to bolí!“ okřikla ho, a jak se vynořovala ven, černý kožich tu a tam pocukrovaný sněhem, máchala tlapkami sem a tam.

Toklo ji vytáhl na okraj závěje a upustil ji. „Dávej příště laskavě pozor, kam šlapeš.“

„A ne že nám zase zmizíš,“ dodal Ujurak, zatímco se Lusa snažila setřást z kožichu sníh a prášila ho kolem sebe. „Nevíme přesně, kde jsme.“

„A jak to zjistíme?“ zeptala se Kallika.

Ujurak se začal soustředit, ale mrože už nikde neslyšel, ani necítil. Zrovna teď, když by se to tak hodilo… Ani duchové mu neposlali žádné znamení.

Zbývá už jen jeden způsob, pomyslel si a strachem mu škublo u srdce, které bylo v tu chvíli ledovější a tvrdší než ostré ledové třísky. Možná tak navždy ztratím sebe sama.

Ale jak se ticho neustále prodlužovalo a prodlužovalo, jeho strach přebily výčitky svědomí. Nemůžu nechat kamarády na holičkách, rozhodl se. Ne, když můžu pomoct.

„Proměním se v ptáka a porozhlídnu se kolem,“ pronesl zdráhavě.

„Vždyť se už přece převtělovat nechceš,“ namítla Lusa.

„Na tom teď nezáleží,“ odpověděl Ujurak. „Můžu to udělat a možná je to i moje povinnost.“ Když v tom cizím těle nezůstanu dlouho, měl bych se dokázat rozpomenout, kdo doopravdy jsem.

Lusa k němu dokráčela po svých polštářcích a čenichem se dotkla toho jeho. „Díky, Ujuraku.“

Grizzlyho zahřálo u srdce, že baribalí kamarádka jeho pochyby chápe, a jen co v dáli zahlédl drobnou siluetu mořského ptáka, zaměřil se na ni. O pár chvil později už cítil, jak se scvrkává, a viděl, že mu hnědý kožich mizí a nahrazuje jej hladké peří černého kormorána. Přední nohy se mu vějířovitě rozvinuly do křídel a ze zadních se staly holé, hubené běháky. A než s novými zahnutými chodidly stačil zahučet do sněhu, za mocného mávání křídel se vznesl do vzduchu a rozlétl se vzhůru. Krajina pod ním klesala stále níž a níž, a tak pronikavě, vítězoslavně zakřičel. Už ho nesvazovala ani špetka strachu, místo toho teď cítil závratnou radost z mocných křídel, která ho nesla stále výš a výš, a také cítil, jak mu mezi peřím proudí studený, hladký vzduch.

Ale jsem medvěd. Medvěd, jsem medvěd. Nikdy nesmím zapomenout, kdo ve skutečnosti jsem.

Kamarádi se mu mezitím scvrkli do tří drobných siluet na úpatí Mroží skály. Když Ujurak vylétl o něco výš, zpozoroval, že jsou na ostrově a obklopuje je zmrzlé moře. Nedokázal přesně říct, kde zledovatělá krajina končí a začíná oceán, ale zahlédl útesy a místa, jež vypadala, jako by na ně vítr navál v tenkých vrstvách sníh. Nerostly tam vůbec žádné stromy, jen k čelní stěně útesu se lepilo pár slaboučkých keříků.

Ujurak opsal nad celým ostrovem kruh; na nejvzdálenější straně spatřil mrože, celou haldu mrožů na pláni u moře, namačkaných jeden na druhého těsněji než larvy pod kamenem. Vrhl se střemhlav dolů a pohledem putoval po jejich lesklých hnědých tělech, kníratých tvářích a zahnutých klech. Snesl se tak nízko, až někteří zakláněli hlavy a chňapali po něm čelistmi.

Tůdle! vysmál se jim v duchu a jedním jediným máchnutím křídel znovu nabral výšku. Dneska si kormorána nedáte!

Vtom ho ovanulo mroží pižmo; znechuceně se podíval dolů, jak se celí otylí kloužou jeden po druhém jako obrovští slimáci. Mroží mimina nesnesitelně vřeštěla a vzduchem se rozléhalo hromové burácení dospělých samců.

Fuj! Musím si dát pořádný pozor, abych se nikdy neproměnil v mrože!

A zatímco Ujurak plachtil nad útesy zpátky, slétla k němu střemhlav samice kormorána, složila křídla k tělu a varovně zakřičela.

„No dobře, dobře, už odsud mizím!“ zavolal na ni Ujurak a správně vytušil, že má samice někde poblíž hnízdo.

Bryskně zamířil zpátky do vnitrozemí a vmžiku v sobě potlačil panický strach. Na okamžik totiž zaváhal, kudy se má vrátit k Mroží skále. Pak ale zahlédl povědomě pokroucenou siluetu, spolu s třemi medvědími kamarády, kteří u ní trpělivě čekali.

Slunce už pomalu zapadalo, když Ujurak přistál v závětří skály a proměnil se zpátky do medvědí podoby. Ze začátku si připadal poněkud těžký a nemotorný, chyběla mu ona svoboda prudce se vznést vzhůru, ale pak v něm zase vzkypěl jemu dobře známý pocit pohodlíčka zavalitého hnědého grizzlyho. To do tohoto těla patří.

Medvědí kamarádi se kolem něj hned vzrušeně nakupili.

„Cos viděl?“ vyzvídala nedočkavá Lusa.

Ujurak si všiml, že má černá baribalka kožich zase napudrovaný sněhem. „Cos dělala, tys v něm válela sudy?“ neodpustil si.

Luse se do tváře nahrnul ruměnec, vyhnula se grizzlyho pohledu. „Spadla jsem do další závěje,“ přiznala barvu.

„To je teď fuk.“ Kallika se dychtivě pídila dál. „Tak už nám konečně řekni, cos viděl.“

Ujurak jim popsal ostrov i útesy a smradlavé hromady mrožů. „Je jich tam moře. Že bysme nějakého ulovili, na to zapomeňte.“

Toklo se zatvářil zklamaně, ale nechtěl se hádat. „A co teda máme podle tebe dělat?“

„Vydat se do samého srdce ostrova, na jeho nejvyšší část,“ odpověděl Ujurak a trhnul tím směrem hlavou. „Mohli bychom tam najít keře a prohrabat se až k zemi. Už se ale stmívá. Navrhuju strávit noc tady a vyrazit až ráno.“

„Já už ten brloh nemůžu ani cítit,“ zavrčel Toklo. „Navrhuju jít hned.“

„Jo, jo!“ přidala se Lusa a vzrušením lehce poskočila. „To zvládnem, poputujeme v noci.“

Ujurak se letmo ohlédl po Kallice a přikývl. Toklo se ihned ujal vedení a všichni společně vyrazili do samého srdce ostrova. Ujurak cítil, že se medvědí kamarádi nebojí putovat tmou, protože pod sněhem cítí zem, a nikoliv led nebo vodu.

„Mají pocit, že už jsou doma,“ poznamenala Kallika, která kráčela po jeho boku.

Ale nejsou. Ujurak ze sebe nedokázal setřást obavy. Nikdo z nás není. A možná už ani nevíme, kde náš domov vlastně je.

Kapitola druhá

Toklo

Toklo cítil, jak mu v tlapkách mravenčí nová síla. Hopsal vzhůru po svahu do samého srdce ostrova, spolu s Lusou, která vedle něj měla co dělat, aby popadla dech. Pod tlapkami velkého grizzlyho stále ležel hluboký sníh, a přestože bílou, jednotvárnou krajinu na hony daleko nikde nic nepřerušovalo, cítil se Toklo docela jinak, když teď věděl, že se pod sněhem nachází zem.

Už žádná věčně slaná voda s tuleni a velrybama, co plavou všude kolem, zabručel si v duchu spokojeně. Konečně tvrdá, pevná půda pod tlapkama, do které si můžem vyhrabat brloh. Tady se bude o kořist jen zakopávat. Úplně to cítím v kožichu, i přes všechen sníh. Já –

Vtom ho z rozjímání vytrhla Lusa, která leknutím zapištěla. Černá baribalka zahučela do sněhu a byla ta tam; za okamžik ale vynořila makovičku zase ven a vyklepala si sníh z uší.

„To snad ne, další závěj!“ vykřikl Toklo. „Vážně, Luso, začínám si myslet, že to děláš schválně.“

„No jasně, já ten sníh přímo žeru!“ odsekla nakvašeně Lusa. „No tak, honem, Toklo, vytáhni mě odsud.“

Hnědý grizzly se přebrodil sněhem až ke kamarádce, a jen co do ní zatlačil, vyštrachala se na druhé straně závěje na pevnější povrch. Dělá, co může, pomyslel si v duchu, ale stejně pořád bojuje s dlouhým spánkem.

Jejich kratičké zdržení umožnilo Ujurakovi s Kallikou, aby za nimi v Toklových šlépějích honem přiklusali. Potom Toklo opět zamířil k vrcholu kopce, ležícímu v samém srdci ostrova, jak jim navrhl Ujurak. A znovu se velkému grizzlymu vybavilo, jak se kormoránovo lesklé peří scvrklo doztracena, ven se vypoulilo kamarádovo tělo a zase nabylo známé podoby malého hnědého grizzlyho.

Zvláštní, přemítal v duchu Toklo. Už jsem si tak zvykl, že Ujurak pořád mění podobu, že už si ani nevybavuju, jak mě tehdy příšerně vyděsilo, když to udělal poprvé.

Najednou se zastavil. Do čenichu mu vlétla nová vůně; bylo to už tak dávno, co ji naposledy zavětřil, že ho to na okamžik úplně ohromilo.

Kořist!

Nebylo to však pižmo ryby nebo tuleně, ale teplé, chlupaťoučké kořisti – a byla přímo před ním.

„Zůstaňte na místě!“ sykl na medvědí kamarády a letmo se po nich ohlédl. Přikrčil se ke sněhu, vyplížil se vpřed a nechal se vést dráždivou vůní vábivého pižma. Ať však zkoumal zasněžený kopec před sebou sebevíc, nezakopl ani o starý rampouch. Objevil se jen měsíc, jenž polil svah stříbrným světlem, ale hladce umetený sníh nepřerušovala nikde jediná stopa.

Kde u všech duchů je?

Toklo postupoval vpřed, opatrně kladl jednu tlapku před druhou, a přestože se k němu pižmo linulo stále výrazněji a výrazněji, neviděl pořád nikde ani živáčka. Vtom přejel pohledem dvě malé černé tečky. Zničehonic sebou zaškubaly, a tak na ně zaostřil zrak.

Pecka!

Teď když už Toklovi došlo, s kým má tu čest, zřetelně rozpoznal siluetu zajíce polárního. Kožich měl celý bílý a kromě černých špiček slechů nebyl proti zasněženému kopci skoro vůbec vidět. Zahrabával se právě do sněhu, ale jen co za ním Toklo vystřelil, dal se zajíc na úprk a tlapky mu po zamrzlém sněhu doslova letěly vzduchem.

Velkému hnědému grizzlymu ukrutně kručelo v břiše, s dupotem pádil za kořistí a nutil tlapky, aby pérovaly stále rychleji a rychleji. Na pár skličujících chvil si pomyslel, že mu zajíc určitě upláchne, ale pak se vzchopil, dlouhým skokem po něm hupsnul a za vítězného řevu zanořil zajíci tesáky rovnou do kožichu. Vmžiku ho pak jednou jedinou ranou do krku poslal na onen svět.

„Parádní skok, Toklo!“ radovala se Kallika, zatímco k němu s Ujurakem běžela.

Toklova pýcha se však ihned střetla se zklamáním. Zajícův kožich byl sice hustý, ale tělo pod ním droboučké a vyzáblé. Konečně ale kořist z masa a kostí, utěšoval se grizzly v duchu.

„Pojďte si dát taky,“ pozval kamarády.

Kallika s Ujurakem si sedli ke kořisti, ale po Luse se dočista slehla zem.

„Kam se, u sta duchů, propadla tentokrát?“ zabrblal Toklo a rozhlížel se kolem. Za příliš okatým podrážděním skrýval obavy. „Jestli zase zahučela do sněhový závěje, tak ať už si z ní vyleze sama!“

Zahleděl se po svahu dolů a všiml si, že v místě, kde prvně spatřil zajíce, Lusa k čemusi vzrušeně čichá ve sněhu.

„Hej, Luso,“ zakřičel na ni. „Ty si nedáš?“

„Dám si něco jinýho,“ odbyla ho černá baribalka. „Tady se ten zajíc prohrabával dolů, cítím listí!“

Drápy energicky zahrabošila ve sněhu, a Toklovi se přímo před očima vynořil z prašného sněhového valu malý prořídlý keřík. Lusa si z něj uškubla hned celou větvičku a celá šťastná ji začala přežvykovat.

„To je síla!“ zvolala hlasem utlumeným soustem. „Toklo, ty jsi vážně pašák!“

Toklo si pohrdlivě odfrkl. „Jak můžeš dávat přednost klackům před teplým zajícem?“ nešlo hnědému grizzlymu na rozum.

Lusa však měla plno práce s přežvykováním, a tak mu neodpověděla. Toklo jen pokrčil rameny. Aspoň jsem jí udělal radost.

Jen co dojedli, vyrazili znovu k vrcholu kopce. Jenže jak lezli stále výš a výš, svah byl stále strmější a strmější a Toklo začal cítit, že škrábe drápy po kameni. Sníh, který jej schovával, najednou zřídl, a jak se po něm grizzly drápal vzhůru, sjel stranou a odhalil pod sebou holou skálu.

Toklo se zrovna soukal na špičku obřího balvanu, když vtom za sebou zaslechl kohosi vyjeknout. Ohlédl se přes rameno a viděl, že se Ujurak snaží zuby nehty udržet trhliny ve skále, ale drápy se mu po hladkém, mokrém povrchu smýkají.

Než k němu stihl slézt, Ujurak se pustil a za příšerného řevu začal padat. Lusa, šplhající v grizzlyho závěsu, okamžitě zběsile ručkovala jinam, aby mu uhnula z cesty, ale bylo pozdě, Ujurak do ní vrazil. Kutáleli se spolu po svahu a za horečného máchání tlapkami si to metali dolů.

Toklo se za oběma medvědy hned vydal, ale jako první se k nim dostala Kallika; už se zvedali do sedu a tvářili se, jako by jim právě ulítly včely.

„Nejste zranění?“ zeptala se lední medvědice celá vyděšená.

Ujurak se postavil na tlapky a o chviličku později i Lusa. A zatímco je Kallika pečlivě očichávala, oba na okamžik zavrávorali.

„Myslím, že jim nic není,“ ujistila Tokla, když se doplahočil za nimi.

„Promiň, Luso.“ Ujurak se na baribalí kamarádku provinile podíval. „Uklouzl jsem.“

„Nech to plavat,“ odpověděla vesele Lusa a čenichem se dotkla jeho chlupatého ucha. „Nic se přece nestalo.“

„Musíme dávat větší pozor,“ neodpustila si však Kallika. „Nelezme za sebou tak blízko. Když se jeden z nás zase pustí, aspoň nikoho nezraní. Taky pomůže, když se budete přidržovat skalních hran, leží na nich pevnější sníh. Pojďte za mnou, ukážu vám to.“

Toklo nechal lední medvědici zaujmout vůdčí pozici a začali znovu šplhat vzhůru. Rozumí sněhu nejlíp, ospravedlňoval si svoje rozhodnutí větší grizzly. Z hloubi duše toužil zaútočit na nepřítele; jak porazit sníh však nevěděl.

Konečně se všichni čtyři vyštrachali po posledním svahu nahoru a ocitli se na vrcholu kopce. Toklo se rozhlížel po ostrově, který mu ležel u tlapek, a zažíval neotřesitelný pocit úspěchu. Všechno bylo sice jen bílé a on s jistotou nedokázal říct, kde končí zasněžená krajina a začíná moře, ale svrbící tlapky mu napovídaly, že už je jejich putování skoro určitě u konce. Vyčerpávající cesta po Věčném ledu je za nimi.

Pod tlapkami se mu teď svažovala opačná strana kopce, vedoucí směrem k pláži, na níž se k sobě mačkali mroži. Ležely jich tam celé kupy; připomínaly velké hnědé hrbolaté hvězdy.

Silný vítr k medvědům unášel jejich kravál i pižmo, mocné navzdory takové dálce. Toklovi zakručelo v břiše, ucítil, jak se mu do tlamy řinou sliny.

„Na to zapomeň, Toklo,“ zpražila ho ostře Kallika, jako by uhádla, na co si hnědý grizzly dělá zálusk. „Ujurak má pravdu; ty nikdy neulovíme. Je jich proti nám celé moře a dokážou se prát stejně jako kterýkoliv medvěd.“

A zatímco mluvila, vyměnila si s Ujurakem letmý pohled, takže si Toklo vzpomněl, jak ti dva společně přeprali a zabili mrože, když putovali po ledu sami. Z jejich vyprávění mu tehdy naskakovala husí kůže; musel připustit, že ani on teď nestál o to, aby se na něj vrhlo stádo mrožů.

„No dobře, dobře,“ zamručel. „Jen doufám, že se nám už brzo podaří najít nějakou slušnou kořist.“

„Popřemýšlíme o tom ráno,“ rozhodla Kallika. „Protože zrovna teď mi připadá, že i kdyby se tu přímo přede mnou vymrštil nad hladinu tuleň, neměla bych vůbec sílu ho chytit.“

Ujurak a Lusa si cosi souhlasně zašpitali.

„Radši si támhle dole vyhrabeme brloh,“ utrousil Toklo a trhnul hlavou k úpatí svahu.

Převzal vedení a všichni společně lezli zase dolů, směrem k novému úkrytu přímo pod zasněženým hřebenem. Tam si ve sněhu vyhrabali brlohy v podobě jam a schoulili se v nich na noc do klubíčka.

Když Toklo zavřel oči, měl pocit, jako by se probudil v brlohu vyhrabaném do země. Nad hlavou se mu rozpínaly vzájemně propletené kořeny a v dáli slyšel neznatelné šustění stromů. Tiskl se k mohyle kožichů a do nozder se mu linulo mámino pižmo. Několikrát nevěřícně zamrkal; viděl brášku Tobiho, choulil se do klubíčka mezi Očinými předními tlapami, oči měl zavřené a silně, pravidelně oddechoval.

V Toklovi se v tu ránu rozlil všemocný pocit bezpečí. „Není tohle náhodou domov?“ pronesl tiše.

„Není,“ zabručela vřelým hlasem Oka. „Ale jsme tu s tebou.“

Jakmile se Toklo probudil, zahlédl první bledé červánky úsvitu, táhnoucí se na dalekém nebeském obzoru. Medvědí kamarádi se kolem něj začali vrtět a vylézat ze sněhových brlohů ven.

Vydali se po mírněji se svažující straně hřebenu dolů a Toklo se i přes krátký spánek cítil jako znovuzrozený. Tlapky mu přímo mravenčily touhou po pohybu. Nabral do nich rychlost a přistihl se, že běží, jako by byl znovu bezstarostné mládě, vítr jej šlehá do tváře a tahá za kožich.

Medvědí kamarádi s ním po obou bocích drželi krok, ale jakmile se pod nimi povrch znovu narovnal, ztratili pevnou půdu pod tlapkami a kutáleli se sněhem tak dlouho, až se konečně zastavili.

„Tak to nemělo chybu!“ vykřikla Lusa a hned pod sebou začala rozhrabávat sníh. „Nebesíčka, nebesa, jak já toužím zase cítit vůni trávy a země!“

Toklo se vedle ní dal hned do práce a mocnými tlapkami rozmáchle odhazoval sníh stranou. Když se však dostal k zemi, cítil jen chlad a ani špetku života; ležela tam jen pustá zem s pár uhlazenými stonky trávy a ostrůvky lišejníku.

Oka měla pravdu; tohle není můj domov, pomyslel si v duchu zklamaně.

Medvědi se proto zvedli, oklepali si z kožichů sníh, a jak se dál trmáceli na konec ostrova, snažili se vyhnout pláži, na níž se k sobě tiskli mroži.

„Poslouchejte!“ zvolala Kallika a zvedla čenich na znamení, že se mají zastavit. „Slyšíte to taky?“

Toklo nastražil uši; kromě kraválu od mrožů zachytil i zvuk křupajícího, hýbajícího se ledu. Sněhová pokrývka před ním sice pokračovala nedotčeně stále dál a dál, ale jemu došlo, že s kamarády právě stojí na kraji moře.

„Kéž bysme tu mohli zůstat,“ posteskla si Lusa smutně a ohlédla se přes rameno.

Toklo se přistihl, že udělal to samé, a rozčílilo ho to. Moc dobře totiž věděl, že jejich putování pořád ještě není u konce. Ale bylo tak příjemné pod tlapkami opět nahmatat zem!

„Musíme jít dál,“ naléhal na ně Ujurak. „Tady to pro nás není.“

„Co se děje?“ zeptal se Toklo, rozrušený z úzkostného tónu, který zaslechl v kamarádově hlase. „Z čeho máš strach?“

„Podívej se na nebe,“ odpověděl Ujurak.

Toklo pohlédl vzhůru. Po nebeském obzoru se začaly roztahovat teplé červánky; měsíc už zmizel a hvězdy pomalu bledly. „Vždyť tam nic není,“ odsekl nevrle Toklo.

„No právě!“ přitakal Ujurak. „Kde jsou duchové? Pořád nám ukazovali kudy jít, a teď najednou zmizeli.“

„Ale proč by to dělali?“ nechápala Lusa. „Takže už jsme na místě?“ Pochyby v jejím hlase však Toklovi prozradily, že konec jejich putování leží pořád ještě před nimi.

Kallika celá nesvá přešlápla z tlapky na tlapku a rozhlédla se kolem, jako by čekala na znamení, které je navede dál.

To hledá mámu, aby nám ukázala, kudy máme jít? zajímalo Tokla. „Musíme holt pokračovat dál,“ ucedil příkře. „Nemůžeme tady na tom ostrově trčet věčně.“

K jeho úlevě mu všichni tři kamarádi bez dalších námitek či pochyb přitakali, a tak je Kallika začala vést pryč na zmrzlé moře. Toklo se zařadil na chvost a navzdory vší své rozhodnosti se naposledy ohlédl zpět. Nakonec přece jen donutil i poslední tlapku, aby pevnou půdu znovu nadobro opustila.

Kapitola třetí

Kallika

Jen co se lední medvědice vrátila s kamarády na důvěrně známé území, proplížil se jí kožichem pocit blažené spokojenosti. K radosti z návratu na ledovou plochu se přidal i ochranitelský pud vůči třem medvědím kamarádům.

Oni tomuhle místu vůbec nerozumí. Musím se o ně postarat.

Po tak dlouhé době strávené na ledu se Kallice pobyt na ostrově zdál skutečně zvláštní, přestože i tam zem pokrýval sníh. Lední medvědice si už dávno zvykla na roli vůdkyně – té, co se stará o lov a hledá přístřešky k přespání – takže když přebral velení Toklo, vyvedlo ji to z rovnováhy.

Teď už se ale zase plně soustředila, dávala pozor, aby udržela jejich malou medvědí smečku pohromadě, a pozorně si přitom prohlížela nebe, jestli na něm náhodou nezahlédne světélka, prozrazující přítomnost duchů. Nebe však bylo jako vymetené. Kallika byla skálopevně přesvědčená, že s blížícím se koncem jejich putování uvidí na nebi tančit s ostatními duchy mámu. Teď na něm však nebyla ani tlapa, a tak ji bolestivě škráblo u srdce.

Kdepak jsi, Niso? Tys nás opustila?

„Já mám ukrutnej hlad!“ zvolala zničehonic Lusa a letmo se ohlédla zpátky k ostrovu, teď už jen drobounkému pahrbku na nebeském obzoru v dáli. „Už je to věčnost, co jsem si pochutnávala na listech.“

„Já už taky šilhám hlady,“ přidal se Toklo.

„Kalliko, nenašla bys někde tulení otvor?“ poprosil ji Ujurak. Svou prosbu však pronesl poněkud nabroušeným tónem a netrpělivě přitom škrábl drápy po ledu.

„Udělám, co bude v mých silách,“ ujistila kamarády Kallika.

A tak zatímco zbylí tři medvědi mířili od ostrova pryč, Kallika se neustále ohlížela tam a zase zpátky. Vtom konečně zahlédla tmavý flíček tuleního dýchacího otvoru.

„Mám ho!“ zakřičela na kamarády. „Počkejte tady; jdu na to.“

Přikrčila se k ledovému okraji, dala si přitom pořádný pozor, aby přes něj nepřepadl její stín, a udělala si na to dlouhé čekání pohodlí. Sotva se však u otvoru uvelebila, začal jí kožichem mravenčit nepříjemný neklid. S tím otvorem není něco v pořádku. Chvíli jí trvalo, než přišla na to co.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Volání divočiny (6): Duchové ve hvězdách.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.