PETRA NACHTMANOVÁ

BEZCITNÉ ÚTOKY

Edice PETUNKY

Huntířov, 2021

© Petra Nachtmanová, 2021

Vydalo v roce 2021 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 45. a 32. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Valdas Miskinis

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-66-3 (epub)

ISBN 978-80-88272-67-0 (mobi)

Prolog

Rozvoněné aleje se staly prvním světlem u dávno známé cesty. Oči podivně zamrkaly a srdce zaplesalo údivem, protože ve skutečnosti netušila, že by ve zdejší krajině mohla někdy v budoucnu nalézt něco krásnějšího než tmavý kout plný strašidelných přízraků. Tak povedeně se vtírajících do nitra bezstarostných dívek.

Párkrát si zahrála na otvírání studánek – zelenohnědé oči zavřít, zelenohnědé oči otevřít. Jednou, dvakrát, třikrát... Ano, opravdu se na první i na pár dalších pohledů zdálo, že víla žijící pod kmenem zloby navěky usnula. Možná ano. Možná ale pouze lehce dřímala a chystala se udeřit, až se přiblíží na lehce polapitelnou vzdálenost.

Ne! Kdepak, dnes se nenechá zlákat prapodivnými bytostmi, zatímco rozkvetlé třešňové stromy prosí: „Vezmi si! Vezmi si vyšňořené květy, které se brzy přemění v plody. Ber si neodolatelnou vůni, která dřív nevládla ničím dobrým. Obejmi strom, chytni se jeho duše a rozdýchej poslední kousky zla, doposud v tobě zakořeněných.“

...poslední kousky zla – dosud se v ní roztahovaly. Ty malé částky kolující ve stále pomalejším tempu kolem srdce. Potřebovala mnohem více času, než se úplně zastavily a vyplavily vylučovacím ústrojím ven než naopak. V opačném případě stačil totiž mžik a rozkmitaly se, narazily do sebe rychlostí světla, sestavily se v celek a – au aůůů aůůůů, už nikdy více! Prosím, už nikdy více. Ne!

Ano, snad pomaleji než dříve, ale přicházely nečekaně. Brrrr! V ženě, která se dnes tak odvážně rozhodla nadobro skoncovat s nemilou událostí před deseti lety nacházely útočiště a ona přestala chtít hrát hru na šťastnou hostitelku.

Bohužel, dříve nedokázala čelit zdejším nástrahám, ale dnes se pevně rozhodla pro vytažení hnijících kořenů. Kořenů, ze kterých neúnavně roste obr Vydřiduch a láme křehké něžnosti běžného života.

Tenkrát se nevinností rozdýchané děvče začalo bát stromů za stmívání. Neměly větve. Neměly kmen, listy, květy či zrající červené třešňové plody. Měly ruce. Silné paže a vězeňský stisk dlaní. Nebezpečné tělo a potící se, na dotek tak nepříjemnou, kůži. A hlavně ukazovaly tvář. Vysmívající se tvář s očima plných odstínů studených barev.

Ty oči ji probodávaly roky jedovatým šípem. Když se jednou osmělily a zaťaly, až příliš drze a hluboko, musely znovu, znovu a znovu... Nepřestávaly zvolna zabíjet po malých „neškodných“ dávkách.

Dnes vypadalo okolí jinak. Dosud se nestmívalo, ačkoliv tu ta bezchybně vyhlížející žena stála téměř hodinu. Posadila se na kámen pod voňavý strom a zhluboka dýchala. Po chvilce klidu však náhle nabíraly zdvihy hrudníku rychlejší tempo.

Začala se třást. Opět probouzela nevlídnou stromovou vílu. Právě v tuto chvíli záměrně. Naposledy...

Naposledy bude myslet na zlomeniny, které jí ta nevlídnice přivedla do křehké duše. Dnes naposledy ji nechá spatřit slzy, které z očí vytryskly později, než se dalo čekat.

S konečným pozdravem otevře hloubku, zaplave si, ale nenechá se pohltit. Zaplave si s ní na mělčině a zůstane chráněna před ponurým propadlištěm. Pak odvážně zvedne ruku, zamává na ni a přiláká s jediným úmyslem - utopit navěky!

Hlavně s ní nehodlá prohrát! Slibuje, už nikdy s ní neprohraje.... nebo vlastně raději s ním, protože zdejší víla má mužskou tvář a tělo...

1. kapitola - jaro, před 10 lety

„Sáro! Sáro, slyšíš mě?“

„Co, mami?“

Ptám se slušně mamky, ze které jako obyčejně sálá zvědavost na metry daleko. Copak ji asi momentálně zajímá? Má mini zkrácená pod míru, kartáček na zuby v přesluhovací lhůtě, nebo prázdná šrajtofle téměř před úderem posledních „základních“ prázdnin? Hmm, hmm, nechám se překvapit!

„V kolik hodin vyjíždíte na ten výlet?“

„Výlet? Na který?“

„No tak...“

„Jo, výlet! Odjezd od naší školy v osm třicet, den čtvrteční. Doufám, že slunečný. Kalendář bude psát sedmnáctého května, tudíž pokud se nepletu, svátek podle kočičího kalendáře oslaví Patti, jinak normálně nějaká Aneta. Znám jenom Langerku, zpěvačku, víš? A ta mě asi na oslavu nepozve.“

„Prosím tě, ty toho namluvíš zbytečně. Kde na ty vědomosti chodíš? Šprtej si jenom užitečný věci a mně prozraď, kdy se vrátíte.“

„Návrat se chystá v neděli dvacátého v odpoledních hodinách. Přesnost hodinová neznámá, tudíž kolem a kolem. Stačí? A už ti to nebudu víckrát opakovat, mami.“

„Hele, nebuď drzá.“

„Nejsem. Tuhle větu jsem zdědila speciálně od tebe.“

„Koukám, jak hodná holka z tebe roste...“

„A přeroste.“

Otáčím se ladně na podpatku čelem vzad, a to na našich cihlově zbarvených chodníkových dlaždicích (to fóruju, protože se samozřejmě pyšníme úplně normálním nezameteným asfalťákem!) a nečekám na mamku, které trvá věčnost, než se zbaví sedícího pohodlí a zamkne auto.

Dnes mne přivezla ze školy rovnou domů. Výjimečně, protože měla cestu kolem a já zrovna seděla na zábradlí. Aůůůů! V krátké hnědé kožené sukni, s tygrovaným trikem s dlouhými rukávy a s žádným hlubokým výstřihem! Takže její tvrzení, že se tam vystavuju jako nějaká lehká, neznělo pravdivě. Krátkou sukni nosí přece v mém věku kde kdo (občas i chlapi, znám jednoho takového, ale není transvestita nýbrž obyčejný blázen do všech divadelních a filmových rolí – říká si Robouš Kulak a jednou si možná přivede Oskara do podnájmu! Chi chi...).

Ale hlavní program dne mne teprve čeká! Dnes večer mám totiž povolen jeden koncertík od desíti do dvanácti na Střeláku s příchodem maximálně hodinu po půlnoci. Zpívá a hraje skupina Ledažije. Má trochu rocková, trochu punková a trochu hiphopová láska. Typ trošky podle toho, jakou mají zrovna náladu a jestli nasadí zpěvačku Fuschu, Janu či mužský hlas Karla. No a předskokan? Světe, div se! Ještě větší láska, přímo nebeská! David Pleskot, gymplácký student třeťáku se představí v celé své kráse s příchutí mladého talentu!

Škoda, že mažu po prázdninách na pedagogickou do Litoměřic, a ne u nás v Děčíně na gympl, kam jsem chtěla původně vplout z mnoha důvodů. No, ale do Liťáku byl větší nával a k obrovskému překvapení mne přijali, takže proč se vzdávat úspěchu?

Dětičky v mateřských školkách, těšte se! Přikráčí Sára, s trochu víc narostlými prsy. Ale vy jste jistě zvyklé od maminek a neuslyším žádné nechutné narážky, na které jste také zvyklé, ale zase od pouličních hlasů a možná též od některých exemplářů nažhavených tatínků.

Sarah, Sára, Sároušek. Znám spousty slavných Sár a já s nimi sympatizuji. Sarah Jessica Parker, slavná herečka seriálu „Sex ve městě“. Má svůj parfém Launch a tři důležitá pravidla pro milostný vztah – nebýt lehkomyslná, vědět, co dělám a partnery si pečlivě vybírat. Dále zpěvačky Sáry – Sarah Brightman a Sarah Connor. No a k nim jedna super fotografka Sára Saudková, která povídá, že každý je pod svými šaty nahatý a v každém je trochu sprosťák a trochu anděl (jenže v některých sprostota převládá, slyším to denně...).

A já Sára Dočekalová. Mám své echo - ozvěnu milého hlasu, za kterým se otáčí 90 % kluků a ještě o nějaké to procento větší počet závistivých holek. Já, dlouhovlasá špinavá blondýnka se zelenohnědýma očima a se sto sedmdesáti pěti centimetry s výstavními mírami. Prostě kus modelky - až na ta prsa.

Kvůli přebujelým vnadám, na sebe nenavléknu nic nestrečového. Jasně, pytle nerada nosím! Někdy nastává problém, že vykoukne víc, než má. Ale co, ráda se ukazuji, to je pravda. Ráda lákám k obdivným pohledům, abych si jednou vybrala super kluka, který mne náležitě ocení láskou až za hrob.

Mohla bych být herečkou, zpěvačkou či moderátorkou lechtivých peříček. Jenže o publicitu ve vyšších sférách zase tak moc nestojím. Kromě publicity a hlavně hvězdné popularity u středoškolských studentů, především zmíněného gymplu, kde kromě Davida znám ještě Alana a Miloše, no a ze strojní průmyslovky zase Petra Petržálka a Ivana Trojčana.

Blýská se mi na chodící časy s Petrem, juchajdá! Ale, když o tom víc hloubám, vlastně nevím, do koho se dřív zabouchnout. Každý má v sobě totiž kus neodolatelného mužství. Hmm, ale Miloš si vlastně nedávno přibral ke svému neodolatelnému stavu sedmnáctku Kamilu Ostrákovou. Tím se jeho stav změnil na „zakázaný,“ doufejme, že dočasně. Na Kamilu nemám věkem, jinak vtipem, inteligencí a správnými křivkami těla ano. No a v prsním předmětu jsem minimálně o dvě třídy výš!

Ten dnešní středeční noční koncert jsem si vysloužila díky před pár dny dožité patnáctce. Aspoň pětka za jedničkou, když ne víc. Nejraději bych už patřila k osmnáctkám, nebo aspoň sedm, aby mamka neremcala na odpor v nevhodnou dobu.

Ona mě pouští docela dost, ale přece se jenom občas vymlouvá na „rezervy“. Prý si mám rezervy přebytečné energie schovat na později, protože v patnácti ještě nic nezačíná.

A kdy tedy? Ve třiceti, čtyřiceti či v důchodu? Já si neumím představit odložit poznávání ani o den, natož o rok či dva, tři, čtyři, pět, deset...

Mamka jinak celkem ujde. Získala fajnovější a lepší rodičovské postavení, protože tatík nás dokonale zanedbává. Obodujte ho kladně, když se téměř celý rok „fláká“ na lodi u holandského námořnictva, zatímco my tu trčíme samy!

V poslední době vyzařujeme dost nápadně do okolí všelijaké nálady typické pro osamocené ženy, protože můj otec budí dojem, že se k nám už nechce ani vracet. Malé plus získává pravidelným voláním, kdy mi povídá to své:

„Milá Sáro, ty už jsi velká holka, nic nepotřebuješ.“

„Tati, víš, kolik toho potřebuju? Nový mobil, řasenky, neslíbatelný rtěnky, značkový parfémy a hadrů fůru! Hlavně rifle, boty ze sportu, značkový trika... Víš přece, že ve slevách nabízejí jen odpad, s tím nemůžu ani k popelnicím.“

„Ale nemel, napodobeniny mají také dobrou kvalitu. Neznáš snad obchodní pravdu dnešního světa? Od každé velmi drahé věci najdeš věc srovnatelné kvality za nízkou cenu. Mno, poslal bych ti něco z ciziny, jenže se ti to nebude líbit. A vůbec, já nemyslel na materiál, ale na city.“

„Materiál se váže na city, víš?“

„Aha. Hele, já mamce posílám na účet dost peněz, tak si řekni jí. Jako vedoucí v bance si snad taky slušně vydělává a může část tvých tužeb vyplnit.“

„Povídá, abys nekecal, žes prej už dva měsíce neposlal ani euro, dolar či korunu a tím pádem musíme spořit na ještě horší časy.“

„Fajn, za dobrotu na žebrotu. Převedu vám tedy něco, abych nezhoršoval telefonické vztahy. Takže slibuju, že hned, jak dokončím hovor, připojím se k online bankovnictví a učiním vše ke spokojenosti ženské části rodu.“

„Tak ahoj, zase brnkni.“

„Počkej, co jinak?“

„Jak jinak?“

„No normálně, jak se ti vede, co škola?“

„Normálka, patřím stále ke hvězdám školy. Uvidíme, jestli stálost stálice potrvá i na vyšším stupni. Takže čus, obě se těšíme.“

„Čau, vlastně ne, počkej ještě... Na co potřebuješ neslíbatelnou rtěnku?“

„Tak normálně, nevíš?“

„Ale...“

Cvak. Hovory končím okamžitě při průběhu vyzvídacích otázek ohledně líbání a zamilovávání. Baví mě se potom smát, jak si drahý rodič láme hlavu nad mou provokativně se zvyšující sexualitou. Jenže to já jen tak naoko! Zatím jsem se přece doopravdy nezamilovala!

Pokud neutnu hovor schválně, tak se s taťkou hodně čaujuje a ahojuje a pár dní na to přijdou většinou peníze, navíc pohled v obálce, společně s dvackou euro na přilepšení chudým návštěvnicím základek.

Samozřejmě mamka zabavuje, protože povídá, že „potřeby“ mi kupuje ona.

Ne, křivdila bych jí, ona mi opravdu kupuje dost a navíc šetří. Mám ty úspory na své jméno. Až jednou nastane doba, kdy vyletím z hnízda, tak nebudu úplně chudá a přežiji i nějaké krušné období nezaměstnanosti bez hladu, bez vypnuté elektriky a vody.

U výtahu mě mamka dohání, protože zase stál někde nahoře otevřený. Až po mém důrazném třetím zabouchání mluvení nahoře ustalo a výtah si zamířil dolů. Příště vezmu návrat domů po schodech. Omyl, že jsem si myslela, že takhle to bude daleko rychlejší.

V našem třípokojovém bytě v pátém patře se po otevření dveří kolem nás roztahuje zase to až mrazivé „nezabydleno“. Pokaždé se vracíme do nepříjemného ticha, a tak hned v pokoji cvakám tlačítko „play“ na přehrávači, aby tu něco dobře žilo a já též dokonale ožila.

„My hump, my hump, my hump, my hump, my hump...“ zpívám si a odskakuji na chvíli do kuchyně. Mamka zrovna vyndává z mrazáku kuřecí maso se zeleninou a já se vrtám bez ptaní v její kabelce, položené na kuchyňském stole.

„Co hledáš?“

„Mobil.“

„Měl by být v tý přední kapse.“

„Jenže není.“

„Není?“

Mamka se zamyslí, opláchne si ruce a ujímá se pátračky. Sama přehrabuje obsah vlastní oblíbené tašky a krčí bezradně rameny. Já nelhala! Důkladné prozkoumání radou starších se o tomto nepříjemném faktu přesvědčilo.

„Sakra, asi zůstal v práci ve stole.“

„Mami, to nemyslíš vážně, že ne?“

„Ty ho snad najdeš v prázdný tašce?“

„Zrovna, když je to tak důležitý. Jak se asi teď s Alenou domluvíme? Říkala jsem ti, abys mi koupila vlastní. Vidíš, jak to dopadá. Způsobuješ mi problémy.“

„Vlastní dostaneš až půjdeš na peďák! Těch pár měsíců to snad vydržíš. Anebo si řekni tátovi, aby se postaral o tvý blaho, až se zase uráčí brnknout.“

„Hmm, díky. To, že mi doveze super mobil, tvrdil už minule, ale ještě jsem neměla tu čest se s ním do dneška osobně vidět a zúčastnit se slavnostního předávání. Myslím, že se mu nedá věřit. Sliby chyby, žádné divy.“

„Za to já nemůžu. Sáro, promiň.“

„Já vim, mami, vždyť se nic neděje. Zajdu tedy do budky. Dokonce mi ještě na kartě pár šupů zbylo.“

„Není nic lepšího než mít dceru, která si poradí v nesnázích na vlastní pěst.“

Po úšklebném úsměvu letím dolů po schodech, protože výtah zase někdo vlastní a nehodlám trpět nezáživným čekáním. Sotva za mnou zaklapnou hlavní dveře domu, stáčím kroky na pravou stranu a směrem podél další deprimující řady panelových kurníků, mířím na horní autobusovou zastávku k telefonní budce. Mám štěstí! Nikdo v okolí nejspíš neztratil mobil po našem vzoru a nevyhledává náhradní řešení na veřejném prostranství. Opírám se o jednu průhlednou stěnu volabudky a vytáčím Alenino číslo. Dokonce mám až takové štěstí, že hovor přijímá okamžitě, i když netuší, kdo číhá na druhém konci.

„Haló?“

„Čau Álo, to jsem já. V kolik se stavíte?“

„Jéé, nazdárek, Sáruš. Od koho voláš?“

„Říká si pan Budka, ale není kouzelnej, chce prachy. Mamka zapomněla mobil v práci.“

„Hmm, máš to těžký. Jak to zvládáš časově? Neva, že se stavíme už v půl devátý?“

„Paráda! Aspoň si prodloužím pobyt mimo okoukaný všední prostředí.“

„Jede i Alan.“

„Fakticky? Jaks to dokázala?“

„Normálka, od pondělka spolu totiž chodíme. Nezlob se, vím, že po něm taky jedeš, ale příroda se neptá váhavě. Řekne jo a nedá se odmítnout.“

Trochu tlumím smích. Můj seznam volných obdivovatelů se nějak podezřele rychle začíná ztenčovat. Nezbyde mi nic jiného než přidat plyn, a i přes ne úplně viditelnou zamilovanost se zařadit k někomu do páru. Ne, necítím nějaké extra zklamání. Jen mi uvnitř hraje nový hit s názvem „Alena má Alana!“ Alana pěkného, černovlasého, hnědookého, chytrého, milého, no prostě supermanovského kluka. A já ho dokonale zaspala! Bože bezbožný, aspoň na moment bych se z trucu naštvala a nenáviděla ji, kdyby nešlo o mou nej kámošku!

Vteřiny ubíhají. Brouzdám v myšlenkách na novou vlnu chození a kvůli Aleně předstírám záchvat kašle, abych neupadla v podezření náhlé mlčenlivosti. Vykašlala jsem si normál – bezelstný stav a jasné přemýšlení. Usmívám se a s chladnou hlavou si opakuji: „Přece mi Alan nepatří a ani nepatřil, tak proč by zrovna Ála nemohla...“

„Gratuluju! Pořádná bomba na začátek. Nic se mi neomlouvej, máš ho mít! Víš přece, že jedu po vícero typech najednou, třeba zrovna po Davidovi. Na koncertu se k němu nějak ladně prorvu a za utržený autogram mu věnuji úsměv a žádost o rande. Začnu jednat dřív, než to dopadne podobně jako s mými objevy, Milošem a Alanem.“

„Moje řeč, nabal si někoho dřív, než úplně zestárneš a pouliční frajírci na tebe začnou pořvávat: „stará neporušená blána“. Natěšených holek v řadách čeká tisíce a patnáct ti už je, tak o co ti jde?“

Šlo o to, že mne sice přitahují, sním o nich a básním nejromantičtější veršíky, ale jak poznat tu první pravou lásku? Chtěla bych už s někým konečně pořádně chodit a líbat se. Nabídek dostávám víc, než stačím řádně prošetřit. Odpovídám prozatím váhavě a kličkovaně: „Dej mi čas! Ozvu se ti, jo?“ Prostě bych nerada přešlápla hned napoprvé a zablokovala si prožitky z ráje.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bezcitné útoky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.