Aleš Palán

foto Alžběta Jungrová

Nevidím ani tmu

Rozhovory o naději

PROSTOR | Praha | 2021

Aleš Palán

foto Alžběta Jungrová

Nevidím ani tmu

Rozhovory o naději

Vydal PROSTOR, nakladatelství, s. r. o.,

Nad Spádem 649/10, 147 00 Praha 4,

v roce 2021 jako svou 570. publikaci.

Odpovědná redaktorka tištěné knihy Hana Davidová.

Jazyková korektura Hana Mertová.

Grafická úprava tištěné knihy Aleš Lederer.

Sazba tištěné knihy Adam Lederer (ProAL).

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

Elektronické vydání první.

V původní knize je použito víc jak 80 fotografií. Tato verze se od tištěné knihy liší, verzi s obrázky odpovídající tištěné publikaci najdete v PDF.

© Aleš Palán, 2021

© PROSTOR, 2021

Fotografie © Alžběta Jungrová, 2021

ISBN 978-80-7260-477-7

Úvodem

Přesto

Ten rozhovor jsem viděl na jedné internetové televizi. S redaktorkou mluvil muž s velmi vážným fyzickým handicapem. Doslova sršel optimismem, usmíval se, mluvil o svých plánech, o odvaze a radosti. On nežil s postižením, ale s výzvou, se specifickými možnostmi, tak to vnímal. Tolik jsem mu fandil! Obdivoval jsem ho, ten člověk byl naprosto fascinující.

Zároveň jsem mu nevěřil ani slovo. Opravdu je tohle jeho svět? Respektive: je to celý jeho svět? Nejsou to jen občasné vrcholky, vytčené cíle, přivrácená strana věcí? Není to zkrátka jen dobrý způsob, jak se z toho všeho nezbláznit? Není ten bezbřehý optimismus naopak trochu popřením celé situace? Co se děje v duši toho muže večer před usnutím, ve chvílích, kdy nesvede něco, co je pro ostatní samozřejmé, kdy se za ním druzí otáčejí, když trpí bolestmi, smiřuje se s odmítnutím, když přemítá, co bude za deset patnáct let? Přál jsem mu tu jeho ochrannou slupku, taky se do ní balím, ale naděje, kterou se snažil šířit, se mě nedotkla. Zdála se mi příliš jednoznačná. Jen naděje, která projde trýzní, která se od ní neodvrací, má sílu zapálit.

Uběhlo několik let. Přestal jsem jezdit s diktafonem za samotáři na Šumavu a na další skrytá místa po republice a začal jsem hledat podobně silné příběhy ve městech. Možná právě ve vedlejší bytovce žije člověk, který si vytvořil vlastní utopii, neopakovatelný osobní vesmír, a já o něm pouze nevím. Nebo ten chlapík, kterého občas vídám před rozpadající se secesní vilou v místě, kam jezdíme ke studánce pro vodu. Kdysi výstavní dům pomalu pohlcuje les a ten muž se tomu zjevně nesnaží příliš vzdorovat. To přece může být jedinečná osobnost.

„Jsem blázen ve své vsi,“ napsal kdysi jeden solitér. Nestěžoval si na to, počítal s tím, jak ho jeho okolí vnímá – a dál si dělal svoje. Začal jsem podobné samorosty vyhledávat, ve městech i na venkově, některé divoké a nápadné, jiné plaché a zcela přehlédnutelné. Jsou nadosah, a zůstávají přitom skryti. Byť nežijí úplně stranou civilizace jako Ruda na Šumavě nebo Bajza mezi jihočeskými rybníky, také si vytvořili vlastní území. Ten prostor se zpravidla nedá vyčlenit na mapě, o to víc je ale zasazený v jejich myslích. Systému se tito zdánliví outsideři dotýkají, ale stáhli se z něj, co to jen šlo. Žijí na svých vlastních planetách, kde platí jiná pravidla a cíle. Také smysl věcí je v něčem úplně jiném.

Jak jsem tak za nimi jezdil, nemohly mi uniknout dvě věci: jde bez výjimky o samé muže, a pokud mají něco společného, tak je to jistá forma útěku. Aby mohli stvořit vlastní svět, museli do jisté míry opustit ten náš.

Sám jsem mužskej a o útěku si nemyslím nic špatného, naopak, nejednou je to nejprogresivnější řešení situace. Kde ale zůstaly ty ženy?, napadla mě konečně ta správná otázka. Ne kvůli nějaké genderové rovnosti, ale kvůli samé podstatě věcí. Copak ženské neutíkají? Asi tolik ne. Vybavil jsem si starou lidovou moudrost: „Žena to prostě musí nějak vydržet.“ A ještě jednu: „Která ženská to nemá těžké?“ A citát, snad z Mistrala: „Ženy, to jsou ty tajemné bytosti prodchnuté vzácnou schopností milovat a trpět.“

Co zažívá člověk, který to má v životě opravdu složité, sám po večerech ve ztemnělém pokoji? Ve chvílích, kdy na něj nejsou upřeny žádné kamery ani oči? Jak se vyrovnává se ztrátou? A je opravdu možné nechat bolest za sebou, nebo musí stačit jen, že to už právě nebolí? Je naděje vůbec ten jediný způsob, jak se s těžkostmi vyrovnat? Optimismus není povinný a možná to není cesta úplně pro každého. Nespočívá někdy ta základní kvalita prostě v tom, že člověk „jen“ přežil? Navzdory všemu, co bylo, co je, co dost možná ještě přijde… Jak to říkala Matka Tereza? „Přesto.“

Knihy dělám zejména proto, abych něco pochopil, naučil se, odkoukal. A je už načase, abych si vyjasnil, jak žít se ztrátou a neztratit se. Začal jsem tedy jezdit s diktafonem za ženami s těžkým osudem, s mučivě bolavým příběhem, zároveň za takovými, které jsou otevřené a sdělné. Někdy se snaží zapomenout, ale dobře vědí, že to nejde. Poznaly, že prožité nejde popřít, a raději svou energii věnují způsobu, jak to překonat – odpuštěním, pochopením, aktivitou, třeba i vztekem, jakkoliv. Tohle je škola, kde se i chlap může hodně naučit.

S formulací, s kým si to vlastně povídám, mi pomohl můj kamarád, šumavský samotář Tony, když jsem mu o téhle knize říkal. „Jsou to prostě ženské, které si vytáhly černého Petra,“ prohlásil. Ano, a zároveň takové, které přesto hrají dál.

Své chlapy na okrajích jsem ale neopustil (bude o nich další kniha). O tom, že si povídám se zdánlivými outsidery, jsem se zmínil v nějakém rozhovoru a stalo se cosi výjimečného. Ozvala se mi Míša: „Já jsem taky takový městský looser. Nenechte se zmást vizáží.“ Klidně by si prý se mnou o tom všem povídala. Osobně jsme se ještě ani neviděli, a ona mi o sobě napsala to, co se většinou snadno neříká ani nejbližším přátelům. Byla skutečně až sebevražedně otevřená. Když jsme se uviděli poprvé, musel jsem si připomenout, že se nemám nechat ošálit zjevem: potkal jsem se s ženou, které záleží na tom, aby vypadala dobře – a daří se jí to. V brněnské kavárně rozhodně nevypadala jako looser, to spíš já.

Míša měla čas, tak se mnou šla na besedu se čtenáři, kterou jsem večer měl. V řeči jsem se tam dostal i na Brnox, knihu, kterou jsem dělal před lety s výtvarnicí Kateřinou Šedou a která pojednává o brněnské vyloučené lokalitě. Z publika se začaly trousit předsudky a hlavně obavy. Čtenáři by tam nikdy ani nevystoupili z tramvaje, je tam přece jen špína, hluk a násilí. Vtom si vzala slovo Míša. V brněnském Bronxu podnikala, zná to tam dobře, je to tam divoké, ale skvělé. A vrací se vám tam to, s čím tam přicházíte. Takhle nějak to říkala.

Mluvila o vlastních zkušenostech, žádné věci z doslechu a domněnky, nic nelakovala na růžovo, její názory byly skutečně jen její. To už jsem věděl, že budeme blízcí kamarádi. Jen jsem ještě musel Míšu přesvědčit, že nepatří do knihy o ztracencích, ale o těch, co se nezlomí. Michaela je renesanční bytost, emotivní, a přitom tvrdá, racionální, a zároveň se srdcem na dlani. Její osobnost mě pohltila. Rozhovor s ní je obsáhlý, zároveň se tam spousta věcí nedostala: třeba to, jak měli s bývalým manželem loď za pár desítek milionů, nebo proč tak divoce hejtovala na Facebooku koronavirus, tedy strach z něj. A to ne až na podzim 2020, kdy se covidové brblání stalo národním sportem, ale v březnu, kdy měli nahnáno skoro všichni. Míša ovšem ne. Je to člověk, který se nebojí, a pro blízkého člověka by udělala všechno. Kdybych šel na výpravu do Hory osudu, vzal bych ji s sebou.

Zároveň bych neuměl říct, v čem přesně ten její černý Petr spočívá. Mafie ani kriminál to nebudou, nebo až jako důsledek něčeho vnitřního. Třeba na to přijdou čtenáři. Já vím jen to, že Míša jde těm černým Petrům občas naproti, život si rozhodně neulehčuje, spíš si ho někdy udělá těžší. Ale ví, proč to dělá – a neohne se. Na to můžu vzít jed.

Možná znáte někoho, o kom se říká, že je takové sluníčko. Světlo z tváře mu nezmizí ani v údolí stínu, ani tehdy, když se druzí nedívají. Denisa je taky taková. Usmívá se, směje a raduje, a přitom by mohla mít všechny důvody k tomu se mračit. Stěžovat si, rmoutit se, obviňovat Boha, proč právě na ni naložil tolik bolesti. Není to nic iluzorního, mluvíme o bolestech fyzických, protože Denisa je chodící seznam diagnóz.

Jedna z mých nejoblíbenějších knih Tři muži ve člunu začíná popisem toho, jak na vypravěče něco leze a on otevře lékařský tlustospis, aby se dopátral toho, co mu vlastně je. Postupně zjistí, že trpí všemožnými chorobami, bere to v abecedním pořadí, začíná Addisonovou chorobou a skončí žloutenkou. Kromě sklonu k samovolným potratům – což vnímá jako nepochopitelné opomenutí – má všechny ostatní nemoci známé lékařské vědě.

Denisa toho naštěstí tolik nemá, přesto má naloženo velice slušně. Co je jí ale s Jeromem Klapkou Jeromem společné, je ten setrvale optimistický pohled na svět. Ona se snad optimisticky dívá i na pesimismus! Přitom je ten úsměv nehraný a vše prostupující. Když mi vyprávěla o svých chorobách, ani já se kolikrát neubránil smíchu. Dost jsme se zkrátka těm všem nemocem nařehtali.

Jak se naučit takovému přístupu k problémům? (Denisa by mě opravila, že to nejsou problémy, copak je problém to, že člověk necítí čtvrtku těla, proč by měl být?) Nebo je to šťastlivcům vrozené a mají prostě kliku, že vidí hlavně tu lepší stránku věcí? Možná je to i otázka rozhodnutí, pevné vůle. Nad tím vším přemýšlím a snažím se Denisiným úsměvem infikovat. Někdy se mi to daří.

Pro Denisu může být jedním ze zdrojů jejího postoje rodina, zejména děti. Jana takové zázemí nemá. Měla ho, ale přišla o něj. Známe se dlouho, ještě z doby, než ten příběh, o kterém si nyní povídáme, začínal. Vídali jsme se v době, kdy se jí narodil malý Tadeáš, i po tom, kdy tu už najednou nebyl… Vzpomínám, jak jsme se potkali na nějaké mši a já nesvedl nic víc než ji obejmout a Jarkovi, jejímu muži, podat ruku. Až teď, po tolika letech, jsme si o tom dovedli pořádně promluvit.

Když jsem začal s novinařinou, těšilo mě, že se díky téhle profesi dostanu do prostředí a za lidmi, kam bych jinak nenakoukl. V knižních rozhovorech to tolik neplatí, je tu ale něco víc, dostanu se hlouběji. Uvědomuju si, že kdybych nedělal tuhle knihu, Janu s Jarkem bych sem tam potkal třeba na festivalu dokumentárních filmů, ale na to podstatné by řeč dost možná ani nepřišla. Že bych se tomu nějak instinktivně vyhýbal – nebo spíš zbaběle. Jako by stačilo, že máme rádi podobné filmy, muziku a knihy.

O rozhovor s Janou jsem hodně stál. Kvůli tomu, co to znamená už nebýt rodičem, čím nahradit ztrátu základní generační identifikace, ale zejména pro to, jak ona o věcech přemýšlí. Hluboce, v souvislostech a zároveň nekompromisně přímo. Naše nynější povídání vnímám i jako nový impulz pro naše kamarádství. A připomínku toho, že když se nebudu ostýchat mluvit o tom nejniternějším a nejpalčivějším, o tom, co trápí druhého i mě samotného, může to vztahu jen prospět. Každému vztahu. Dokáže ho obrodit.

Těch černých Petrů může být celá řada. Když jsem se zamýšlel nad koncepcí téhle knihy, chtěl jsem tam i nějakého řekněme politického. Přál jsem si povídat s ženou, které nezavařily poměry rodinné či zdravotní, ale ty společenské. Dvacáté století se svými totalitami bylo na tento úkaz obzvlášť bohaté. S oběťmi německého nacismu jsem už nejednou hovořil, s politickými vězni českého komunismu a s těmi, kteří před ním museli prchnout za hranice, jsem napsal několik knih. Nechtěl jsem se tedy opakovat, naopak jsem si přál ukázat něco, co je i tři čtvrtě století po konci druhé světové války v naší společnosti stále přijímáno velmi váhavě. Ano, mluvím o odsunu našich německých spoluobčanů. Divoký odsun, násilnosti, ztráta majetku, nový začátek v poražené zemi… I o tom bylo už naštěstí docela dost napsáno. Tím nejopomíjenějším příběhem se mi ale jeví situace těch, kteří tu museli zůstat. Německých rodin, které by rády odešly do Bavorska či jiné části Bundesrepubliky, ale nemohly. Čím vším si tady musely projít? Kdo všechno si na ně mohl najednou plivnout? A jaké to bylo pro děti, pro ty úplně malé, které ještě ani nemohly chápat důvody české nenávisti a které k ní nemohly zavdat ani tu nejmenší příčinu?

Znám několik takových příběhů – i ve svém příbuzenstvu – ale věděl jsem, že se chci vrátit na Šumavu. S paní Sieglinde jsem si poprvé povídal už v roce 2017, ale na stránky Katolického týdeníku se vešla jen malá část toho, co mi tenkrát pověděla. Nyní jsem za ní přijel znovu a v dialogu pokračoval. A zase jsem byl svědkem toho, jak odpuštění hojí rány a odlehčuje zraněnému. Paní Sieglinde se o to snaží i ve svém veřejném působení, jde za tím vytrvale a bez oklik. V uších mi zní, jak připomíná, že odpustit druhému je povinnost. Ano, je to úkol i pro mě, něco, čemu se nesmím vyhýbat.

Od Apoleny jsem se naučil něčemu zdánlivě menšímu: každý den se sprchovat studenou vodou. (Vlastně: sprchovat se normální vodou, nikdo ji kvůli mně neochlazuje, jak Apolena říká.) Jistě to prospěje mému zdraví a imunitě, zvlášť když k tomu přidám ono Apolenino chození naboso. Kdysi jsem bosý chodil, ale někam se to za ty roky vytratilo. Měl bych to znovu nalézt, Apolena je mi příkladem, co všechno to s člověkem dokáže udělat. Ale hlavně: ona je osobností, která dokázala to největší – žít. Tahle žena přestála neskutečné věci. To, čím procházela, nebylo domácí násilí, to bylo domácí mučení! Totální hrůza. Husí kůži dostanu pokaždé, když si jen letmo vzpomenu na slova, kterými o tom hovořila.

Když se sprchuju, husí kůži už nemívám. Vůbec to není tak studené. Hlavní je nebát se předem, neočekávat, že mě sevře chlad – když si nespustím v mysli ten program, nestane se to. Hluboce se skláním nad tím, že mi Apolena vypověděla svůj příběh, že mě k sobě pustila. A že mě přiměla znovu přemýšlet i nad tím, proč vlastně tuhle knihu dělám. I toho se týkal náš rozhovor.

Ve své knize jsem si přál mít i nějakou mladou ženu, možná dokonce dívku. Aby to nebylo jen o těch, co už mají za sebou nějaké ty roky. Takový rozhovor jsem přitom chápal spíš jako zpestření: co mi nějaká mladá holka může říct? – samozřejmě kromě popisu toho svého černého Petra. Na nějaké zobecnění a ponor do souvislostí je asi příliš brzo, bude to zřejmě krátké povídání.

Brzy se mi ale vyjevila platnost rčení Podle sebe soudím tebe. Na první schůzku s Anetou jsem jel bez přehnaných očekávání, spíš jsem byl zvědavý a těšil jsem se. Byla to ona, kdo si v předvečer schůzky ověřil, že všechno platí, byl jsem to já, kdo došel v mé rodné Jihlavě omylem na jiné místo, byla to ona, kdo na mě na tom správném už s předstihem čekal. A byla to opět ona, kdo po dvou a půl hodinách povídání musel vyrazit za dalšími povinnostmi. „V 11.40 budu muset odejít,“ napsala mi už s předstihem – a opravdu v ten čas odešla. Ne chvíli po půl, ne ve tři čtvrtě… Tahle osmnáctiletá dívka, která prošla nesmírně tvrdým domácím prostředím, drogami a pasťákem a na světě už nikoho nemá, opravdu odešla v 11.40. Byl jsem fascinován, jak dodržuje svůj harmonogram, ale zejména jejím vyprávěním. Když jsem ji poslouchal, mohl jsem mít dojem, že proti mně sedí na lavičce zralá žena. Když jsem se podíval, byla tu mladičká holka. Došlo mi, že někdy v tom nemusí být rozpor.

Příště už měla Aneta víc času a my mohli zajet k rybníku za město, kam jsme v různých dobách oba rádi chodili na procházky. Když jsem chodil za školu, trochu jsem se tu schovával, bývalo mi tu docela dobře, nebo aspoň snesitelně. Teď jsme se tu prošli spolu. Jsem rád, že štafeta tohohle místa pokračuje.

Do Jihlavy pojedu zase zítra. Mělo by být kolem patnácti stupňů. To bych přece mohl do toho rybníka ještě skočit, ne?

Aleš Palán

Míša

Pravidla nula

„Mám to přečtený a jsem z toho hotová: žádný výsledky, jen průsery. Prostě rozhovor s outsiderem.“ Právě tak zhodnotila Michaela Pazourková při autorizaci náš rozhovor. Nesouhlasil jsem s ní: „Myslím, že máš i spoustu výsledků. To, jak o světě přemýšlíš, je sám o sobě skvělej výsledek.“

Psali jsme si na Facebooku, dnes se vidíme podruhé v životě. A přesto mám dojem, že mi o sobě řekneš úplně všechno.

Já se za sebe nestydím. Neříkám, že je to vždycky k chlubení, ale nemám s tím problém. Některé věci nejdou odčinit, i když byly špatné, ale proč je tajit? To by jen znamenalo, že s nimi člověk není vyrovnaný.

Ty s nimi vyrovnaná jsi?

Myslím, že s většinou ano. Jak mám nízké sebevědomí, když do mě někdo vyrejvá, začnu o sobě pochybovat. Když ale můžu vysvětlit, proč, co a jak mám, je to jiné. Samozřejmě jsou věci, které na mě dodnes dolehnou.

Třeba?

Třeba zazvonění, taková blbost, viď?

Lekneš se, když někdo zazvoní u dveří?

Vždycky si řeknu: Panebože, kdo to zas je? Když někoho čekám, je to v pořádku, ale pokud někdo zvoní nečekaně, hned přemýšlím, co bude. Navíc pošťačka, když zvoní, nosí nepříjemnou poštu. Já jsem měla třeba sedm exekucí zaráz, některé byly psané na mě, jiné na mého bývalého. Borec extrémně utrácel love a já místo toho, abych ho poslala do prdele, mu pomáhala, místo svých dluhů jsem platila jeho. On měl krizi středního věku, tak utekl s mladší holkou, se kterou si mimochodem teď píšu na Facebooku a jsme kámošky. Měli jsme odtahovku, byla psaná na mě. Auto, které on strašně moc chtěl, stálo milion dvě stě tisíc a kupovalo se na mě proto, že jsem byla plátce DPH. On s ním udělal za celou dobu dva byznysy a já za něj platila každý měsíc 22 058, 70 Kč.

To si pamatuješ úplně přesně?

Hodně to bolelo, byla to velká splátka. I když jsme se rozešli, platila bych to klidně dál, ale už jsem neměla z čeho. Tak přišla exekuce na milion sto tisíc, samotný dluh byl přitom asi jen 260 tisíc. Já jsem na exekutory hodně ostrá, oni jsou v podstatě horší než mafie, s mafií se domluvíš, s exekutory ne.

Mohli ti vzít to auto.

Auto oni samozřejmě nechtěli, chtěli barák.

Protože se auto nedalo prodat?

Dalo, ale barák se jim líbil víc. Dva roky jsem se s nima dohadovala, otec mě za ty extempore nesnáší. On je typický důchodce, poctivý, má strach úplně ze všeho, kdežto já jdu do extrému, jsem tvrdá jako prase. Otec by se sesypal, dal by jim ty peníze, ale naštěstí je neměl, protože pak by mi to do smrti vyčítal. Já se nedala a nakonec mě to stálo jen 295 tisíc.

Jak se to podaří, když původně chtěli přes milion?

Napočítají úrok, vypočítávají si procentuálně náklady řízení, odměnu a najednou je z toho milion. Podle mých zkušeností jsou 99 % exekutorů hajzlové, tenhle nebyl hajzl, navíc pochopil, že se mnou nehne. Byla jsem extra tvrdá, křičela jsem na něj do telefonu. Taky mi vyhrožovali, že mi sem nastěhují cikány. No a? Těch se nebojím, podívejte, jak řvu, s nima si poradím. Nechtěla bych vědět, co budou ti exekutoři žít příští život, jsou to fakt strašně špatní lidi.

Neskloníš se nejen před exekutory, viď?

Já mám obecně extrémní problém se zákony a projevuje se to na každém kroku. Když si člověk drží vlastní pravidla, svoji morálku, tak zákony nepotřebuje, protože já nebudu krást a lhát, ani kdyby to nebylo trestné. Nevím, čím to je, ten můj obrovský problém s pravidly, mám nějakou poruchu, asperger nebo ADHD, nevím. V podstatě jdu do konfliktu skoro s každým, protože to mám úplně jinak postavené. Jednu dobu jsem vymáhala pohledávky, tedy s lidmi, kteří jsou oficiálně mafie. A zjistila jsem, že mají lepší charakter než například mnozí zákonodárci, že drží slovo a nepotřebují zákony. Když tě respektují – což samozřejmě není jednoduché, ale mě respektovali –, tak ti nelžou a dané slovo platí.

Jak ses dostala do tohohle byznysu?

Zajímavě. Za tu dobu, co mám půjčovnu, nám ukradli čtyřicet sedm aut. Jednoho dne ti to začne lézt na hlavu, ty příběhy se hodně kříží. Máš zase nějaké roztomilé auto, roky platíš dvacet litrů měsíčně a čekají tě poslední dvě splátky. A oni ti ho ukradnou, třeba caravellu, v té době téměř za milion. Kde to auto hledat? Už jsme věděli, za kým jít, protože v Brně kradli auta Albánci, teď dělají spíš fety, ale tohle je osmnáct let zpátky. Ale Albánci, které jsme znali, naše auto neměli.

Počkej, a co takhle jít na policii?

Je vidět, že nemáš půjčovnu.

To nemám.

Obešli jsme celou brněnskou mafii, jestli něco nevědí. Auta se pak vykupují zpátky a ty seš rád, že si ho můžeš koupit. Ze začátku jsem to nechtěla dělat, protože je tím vlastně podporuješ, ale bohužel, když potřebuješ love, morálka se láme. Neříkám, že jsem to udělala vždycky, ale párkrát v komplikovaných situacích ano.

Takový obchod se asi neděje na parkovišti u Teska.

Jednou borec prodal moje auto na běloruských hranicích. Jela jsem za ním sama, on nebyl mafián, spíš takový brněnský přicmrndávač. Celkem mě to bavilo, je tma, adrenalin a já se těch lidí nebojím, je to spíš zábava. To byl jeden z případů, kdy jsem dostala auto zpátky.

To byla ta caravella?

Ne, oktávka. S caravellou to bylo tak, že jsme obešli všechny brněnské lidi a nikdo nic nevěděl. V té době tu byla nová mafie, z Luhanska, což je nedaleko ruských hranic.

Z toho dnes okupovaného území?

Přesně tak, říkalo se jim luhanská brigáda. Jejich šéfa nakonec odsoudili myslím na 13 let za falešné peníze. Byla to největší aféra ukrajinsky mluvících skupin na českém území a já ty lidi všechny znám. Jejich šéf vždycky říkal, že největší šmejdi na světě jsou Češi, což je neskutečná pravda, protože Češi kdykoliv zruší dohodu. Tohle neudělá ani Romák, ten tě chce odřít, ale když vidí, že to nejde, a domluvíte se, tak to dodrží. Češi ne, ti většinou uhýbají před strachem, domluví se s tebou a za rohem tě podrazí. Šli jsme tedy za šéfem luhanské brigády. Vždycky jsme na něho čekali, než si udělá čas. A pořád nic, jen sedíš, čekáš a posloucháš: „Pačekáj!“ Asi po týdnu jsem se vytočila, přišla ke stolu, kde seděl, a řekla: „Podívej, já nevím, co si slibuješ od toho, že z nás děláš debily, ale buď nás teď hned vyslechneš, nebo odcházíme.“ Okamžitě se nám začal věnovat. To ovšem pro nalezení auta nestačí. Nikdo prostě nevěděl, kde caravella je. Svou reakcí jsem si ale získala jeho respekt. Byla jsem jedna z mála, kdo z něj neměl strach. Následně jsme s jeho podřízenými začali vymáhat pohledávky.

Spolupracovali jste?

Dělali nám kryšu.

Co to je?

Kryša je klasická střecha, když ti mafie hlídá firmu, prostě ti kryje záda. Teď už se to nedělá, jsou za to obrovské kriminály, ale tohle byl konec devadesátek.

Něco jako výpalné?

Výpalné je něco jiného. Za námi byli kolikrát. Do kanclu autopůjčovny ti přijde nějakej Dagestánec nebo jiná bytost z bývalého Sovětského svazu a začne na tebe psychologicky tlačit, že když nebudeš platit, tak ti třeba shoří všechna auta a podobné výhrůžky. Vždycky jsem je vyřvala: „Co chcete, jste normální?!“ Je úplně absurdní bát se, já nechápu lidi, co jim pálí love, nevím za co. Začali jsme dělat pohledávky, první půlrok chodila pořád nějaká trestní oznámení, pak už jsme měli v Brně takové jméno, že nás brali i policajti. Nejlepší bylo, když nás dlužníci šli udat na poliše a ti jim řekli: „Oni to dělají legálně, musíte zaplatit.“ Takže jim sklaplo a většinou, pokud měli, zaplatili. Pohledávky, do kterých jsme se dali, byly většinou do týdne zaplacené. Potom jsme začali dostávat dobré kšefty, vypadalo to, že zbohatneme, jenže Míšův otec, můj tehdejší chlap, začal dělat podrazy. Asi mu stoupla sláva nebo love do hlavy, takže to nakonec celé spadlo.

Pohledávky jsi vymáhala i sama osobně?

Některé ano, některé ne, ale vždycky jsem rozhodla, kdo co bude dělat. Na někoho platí dobré slovo, na jiného každodenní vysírání, což znamená, že mu dvakrát denně voláš, kde jsou ty love. Někdo reaguje na Ukrajince, přijede velké černé auto, ze kterého vystoupí chlapi v černých kabátech, to dělá dojem. Na toho, kdo toho má za sebou hodně, nebo prostě nemá peníze, nefunguje nic. My ale neměli moc takových dlužníků, takže jsme byli úspěšní. Jenže práce s Ukrajinci je náročná. Někdy jsem musela na kluky, co vymáhali se mnou, hodiny řvát, ať ty love navalí, že je neutratíme, ale vyplatíme zákazníkovi. V podstatě u každé vymožené zakázky na mě zkoušeli, že peníze nevrátíme.

Tohle byl ten velkej byznys?

Docela jo, někdo žije v přesvědčení, že se u nás poctivě peníze vydělat nedají, což je nesmysl. Potom jsme už měli takovou pozici, že jsme dostávali skvělé zakázky. Dostali jsme nabídku na vymáhání nezaplacených popelnic v Brně, což byl opravdu super byznys, ale úředničina, posíláš dlužníkům vlastně jen dopisy, žádné marné jízdy přes půl republiky, žádná trestní oznámení, čistá práce s jistým ziskem. Nabízeli nám 20 % a můj bývalý manžel to nevzal, protože jsme z kšeftů měli většinou 40 i 50 procent. Mohli jsme zbohatnout, ale jako vždycky to manžela přestalo bavit. Zjistil, že je to práce jako všechno ostatní, chtěl si jen užívat. Bylo to taky energeticky náročné. Jednak se dohadovat s dlužníky, ale i s těmi Ukrajinci. Další problém je, že musíš ctít hierarchii. Paša, jak se říkalo jejich šéfovi, mi říkal: „Já chápu, jaká seš, ale neřvi na mě před lidma, jak já potom vypadám?“

Paša?

V tu dobu byl hrozně známý, četl jsi o něm ve všech novinách. A všichni ho obviňovali, že je tak sebestředný, že si nechá říkat paša. A přitom to není pravda, on se jmenuje Pavel a říkalo se mu podle toho Paša, něco jako Pavlík. To jsou storky, kterým běžní lidi neuvěří. Náš byznys skončil na tom, že můj „drahý“ manžel začal kšeftovat s naftou, což je od té doby propálené téma, ale tehdy to ještě nikdo nedělal.

Lehké topné oleje?

To přímo ne. Nakupuješ oficiálně naftu a benzín, ovšem v takových obratech, že se ti denně válí na účtu 150–200 milionů. Dostaneš se na trh a ze začátku prodáváš pod cenou. A pak tu cenu zvedáš, je to běžný marketingový tah. Z mého pohledu to nemělo jak morální, tak finanční perspektivu, tak jsem šla od toho a vrátila se k půjčování aut. Dělali to vedle mě, ale beze mě, věděla jsem jen, jakou mají strategii.

Na čem to manželovi krachlo?

Na 11. září, kdy se na dva dny všechno zastavilo. Řekneš si: jenom dva dny? Ale v těchhle objemech to byznys položí, nemáš cash flow, neprodáváš, ale musíš platit, protože tam jsou dvoudenní splatnosti.

To je tak zranitelný systém?

Když to děláš úplně poctivě a máš nějaké peníze pro takové situace bokem, asi ne, ale oni žádné peníze bokem neměli. Na mě zase padla realita všedních dnů, když ti každý den u dveří stojí vymahači z celé republiky, tisíce Dagestánců, Rusů, cikánů… Nejen že je musíš vyhodit, ale nesmí nic vědět syn ani rodiče. Musíš jim zalhat, že přišli kvůli kšeftu.

To jsi neměla strach?

Trochu o syna, samozřejmě že jsem nevěděla, jestli mezi nimi není nějaký magor, ale oni ctí základní pravidla, rodina se do práce netahá. Na to jsem spoléhala, a především na svoji intuici. Ale o sebe jsem strach neměla, já se třeba vůbec nebojím smrti. Je to psychologická záležitost, když člověk vidí, že nemáš strach, tak s tebou nehne – a to je základ. Tihle lidi vědí, jak vypadá člověk, co se bojí. Petr, můj manžel, to ale nezvládl, bylo to nad jeho možnosti, takže požádal o pomoc přímo Pašu, aby mu udělal střechu. Nebylo to, myslím, potřeba, stačilo, kdyby nějakou dobu vydržel. Zvoní ti u dveří různí borci, někdy tušíš, že se vrátí, jindy ti dojde, že už ne. To je jedna z mála situací, kdy se ti hodí policajti. Oni ti sice nijak nepomůžou, ale celkem úspěšně jimi vyhrožuješ. Takže se šlo za Pašou a Paša to celé zastavil. Ale chtěl samozřejmě love.

Jak to může zastavit?

Oni drží hierarchii, prostě stačilo pár telefonátů, ve kterých jim sdělil, že do nás jít nemůžou, a byl klid. Pak je tam i právní stránka věci, Petra, respektive jeho s. r. o., stíhali za 134 milionů. Byli jsme už rozvedení, bydlel dva roky jinde, ale stejně jsem kvůli němu u soudu lhala. V tomhle jsem asi mafiánská holka, je to otec mého syna. Neudala jsem ho ani za alimenty, doteď mi na nich dluží 350 tisíc. Co se týče kriminálu, zachránila jsem mu mockrát krk.

Nešel sedět?

Nakonec šel, ale za svou debilitu. Petr byl úplně z obliga, pořád to byl jen marketingový tah.

Navíc dluhy té firmy byly, myslím, jen 26 milionů. Věřitelé si faktury navýšili na těch 134 milionů, aby jim stát vrátil DPH. Takže ve finále na tom byli ještě líp! Doteď netuším, proč se to u soudu nezmínilo. Proč to nikdo z právníků neřešil? Jednatelem ve firmě nebyl manžel, ale jeden mladej kluk, co to všechno vymyslel. Byli domluveni, že to za peníze nechá na sobě, ale Petr už žádné neměl. Byla jsem už rozvedená, nevěděla ani, kde bejvalej je, a ten kluk přijel za mnou. Byl smutnej, že ho zavřou a že nemá ty prachy. Bylo mi ho líto, říkala jsem si: dám mu aspoň 35 tisíc, co mám doma. Jenže on na mě uviděl, že mu chci něco dát, a tak začal tlačit. A to mě vytočilo. Chceš na mě něco zkoušet? Tak nedostaneš nic.

Tahle cesta u tebe k úspěchu zjevně nevede.

Chtěla jsem mu dát ty love z lásky, cítila jsem zodpovědnost, ale takhle měl utrum. Nakonec si vzal i blbého právníka, takže dostal osm let. U soudu všechno svedl na mého bývalého. Přitom stačilo tvrdit, že to byl podnikatelský záměr, a ne zlý úmysl. Po odvolání tomu klukovi trest snížili myslím na pět let a Petrovi na dva a půl roku. Stát přišel na DPH asi o 23 milionů, takže věřitelé nakonec vůbec tratní nebyli. Takhle dopadla jedna z těch příhod. Nemůžu říct, že bych si to nějak mentálně užila, protože se budíš v noci hrůzou, komu všemu dlužíš.

Měla jsi nějaké klidné a svobodné období, kdy jsi měla peníze a byla bez takových obav?

Nejsvobodnější období bývá, když jsem sama. To znamená rok mezi Petrem a Lubomírem a rok mezi Lubomírem a Romanem. Ti borci mě sdíraj a já se nechám – teď snad už ne, doufám, že se už dokážu postavit manipulacím. Když jsem s partnerem, mám tendence s ním všechno konzultovat, i když tomu nerozumí. To mě blokuje. Navíc jsem optimista a borci kolem mě pesimisté, takže mi rozmlouvají spoustu mých geniálních podnikatelských záměrů. Ono je to jedno, stejně jsem na ně nikdy neměla peníze.

Vybíráš si pořád stejné chlapy?

Ne. Důležitá věc je, že oni si vybírají mě – na tom trvám. Jsem v tomto ohledu naprosto submisivní. Sama jsem si stanovila diagnózu, že mám aspergera, možná půjdu na testy. Ženy s aspergerem jsou naprosto pasivní ve výběru partnerů, takže jestli na to budu mít papír, nikdo mi to nemůže vyčítat. Já se opravdu nechám sbalit. Někdo říká: „Jak můžeš být s borcem, kterého vlastně nechceš?“ Já už byla se třema chlapama, které jsem vůbec nechtěla, fyzicky se mi nelíbili, ani mentálně, ale tak dlouho do mě dujou, až mě mají.

Přitom v byznysu jsi tvrdá. Ve vztahu jsi někdo jiný?

Jo, jsem úplně jiná Míša. V obchodě očekávám, že mi druhý lže nebo může lhát. Je to pochopitelné, chce vydělat. Ale lhát ve vztahu? To nemůžu pochopit, je mi to naprosto cizí. Lhát blízké osobě, člověku, se kterým trávím tolik času a kterého miluju? Ve vztahu druhému bezvýhradně věřím – a to i přes opakované lži. Otec mého syna mě třeba uhnal na to, že má vysokej tlak! Vážně. Kdykoliv jsem se s ním chtěla rozejít, začal předstírat, jak je mu špatně – a tak jsem se stáhla. Nikdy mi nebylo divný, že nechce jít k doktorovi. Že mi lhal a manipuloval se mnou, mi došlo až dávno po rozvodu.

Mezikus, jak říkám tomu druhýmu, si mě nejspíš vytipoval. Někdo mu o mně řekl, Brno je malý. Přišla jsem mu jako šikovná nevěsta: love, autopůjčovna, loď – tenkrát jsme měli skoro sedmnáctimetrovou loď. On je typ Evžen, lovec žen. Přišel si půjčit auto, nelíbil se mi, je o devět let starší, ale vypadal starší o pětadvacet. Byl velmi inteligentní, zábavný, ale takové ty manýry Evžena. Půjčil si auto, že pojede na čtyři dny do Francie. Nechal tu stát svého passata. „Proč nejedete svým?“ zajímala jsem se a on, že mu řadí jen dvojka a čtyřka. Nevěděla jsem, jestli říká pravdu. Představ si, máš strach borcovi půjčit auto, že ti ho ukradne, a pak s ním přes čtyři roky žiješ! Vrátil se, vytáhl mě na oběd a začal vykládat takový ty věci, co mám ráda, jak jsem zvláštní člověk a tak. S ním jsem měla vážně dovolenou. Neříkám, že nebyly potíže, ale minimum, on byl šílenej pohodář. Já jsem v domácnosti trochu chlap, na všem jsme se domluvili: buď uklidil a uvařil jeden, nebo druhej, nebo žádnej. Byl to vztah na pohodu. Mohla jsem skoro zapomenout na to, jak jsem pořád vyřizovala Petrovy průsery.

Ty chlapy asi obecně dost zachraňuješ, ne?

Bohužel jo. Jsem tak vychovaná, protože jsem se od šesti let starala o matku. Moje máti byla posledňáček, rozmazlená, babička ji měla ve dvaačtyřiceti letech. Máma mě vychovávala v tom, že jsem něco mezi jejím pejskem a posluhou. Od pěti let jsem na ni čekávala, kdy přijde z práce. Bylo půl jedenácté a já nemohla spát, protože maminka ještě nebyla doma. Každý den jsem chodila čekat na zastávku, kdy přijede autobusem. Totální závislost! Nutila jsem dokonce svou kamarádku, aby čekala se mnou, tohle jsem dělala skoro dva roky myslím denně. Čekala jsem o páté, o šesté, bylo deset a ona pořád nepřijížděla. Nikdy nepřijela, jak mi slíbila. Normálně se mi chce brečet, když na to vzpomínám, doteď to nemám zpracované. Navíc jsem si myslela, že takhle vypadá láska – sladký řeči a sliby.

Byla jsi opuštěná.

No jasně, jsem jedináček, jinak tady byli samí dospělí. Otec věčně v práci, babička taky, děda měl maňánu. Byla jsem strašně opuštěná, navíc máma mě vychovávala v totální závislosti na sobě. A já dělala takové extrémy, že jsem jí nechávala půlku svojí večeře a v noci se budila a nosila jí to. V dospělosti mi máti vyčítala, proč se k borcům chovám zrovna takhle.

Opakovala jsi ten model.

A ještě jsem se omlouvala, jak mě to mrzí. Lubomíra mi máti vyčítala, že je obtloustlej, škaredej dědoušek. Přitom jsme měli v podstatě fajn vztah. Jsem tolerantní, nechám na sobě dříví štípat, ale přišly Vánoce a on nebyl na Štědrý den doma. Byl u milenky. Vytvořil si falešný e-mail: „Dobrý den, byl byste tak laskav a přijel pro mě dneska na letiště do Vídně?“ a nechal to otevřené na svém počítači. Jel taky za svýma dětma, má tři z různých vztahů, to je v pohodě. Ale pak zase za babou. Vrátil se a já se zhostila úkolu, na kterej někteří lidi nejsou hrdí a zamlčují ho. Prohledala jsem mu telefon, protože jsem věděla, že mně bude lhát. Byla jsem celou noc vzhůru, vydržela to do sedmi hodin ráno, kdy vstával: „Potřebuju s tebou mluvit.“ Hádali jsme se několik hodin a nakonec odjel s nejlepší oktávou. Vyhádal to auto ze mě! Byl to můj nejlíp ukončený vztah, protože mě dál netyranizoval. Pak se chtěl vrátit, byl s tou holkou jen dva měsíce, jediný z mých partnerů řekl, že to byla největší chyba jeho života.

Ale tys ho už zpátky nechtěla.

Byla jsem čtrnáct měsíců sama a potkala Romana. Story manžel se vrátilo v jiné formě. Po dlouhých letech muž, kterého jsem fakt chtěla. Seznámili jsme se na Facebooku, celkem romantika. Poslal mi žádost o přátelství, ale tehdy jsem si nepřidávala každého, přijala jsem ho asi až po čtrnácti dnech. To může být taky asperger, píše se, že aspergeři jsou extrémně vybíraví na písemnou komunikaci. Strašně mně vadí, když se borec projevuje stroze, hloupě nebo má obligátní dotazy typu Jak se máš. Tohle napíše, a může být miliardář nebo anděl, a mě nezajímá. Roman byl bohužel velká výjimka. Psal blbě, a já ještě nemohla vědět proč. Býval totiž vždycky ožralej. Neumím to vysvětlit, prostě osud. Začali jsme spolu chodit velice intenzivně a rychle, což platí pro všechny moje partnery. Seznámím se s borcem a za dva týdny tady už v podstatě bydlí. Neumím říkat ne, udržet si hranice. A na druhé straně ty borce dovedu extrémně nadchnout.

Hned si je sem nastěhuješ?

Vždycky to nějak vyplynulo ze situace. Prostě nechtěli odejít. Takový ten intenzivní toxický vztah, kdy druhej chce být pořád s tebou. Petr měl barák, který ještě před svatbou prodal – na tom jsem trvala, aby mi to jeho rodina nevyčetla, a samozřejmě mi to stejně vyčetli. Druzí dva bydleli v podnájmu. A když u mě nějaký čas žili, řekla jsem jim, ať přestanou nájem platit, že je to zbytečné. Ve finále se tím pádem musím ještě vyrovnat s tím, že když borce vyhodím, oni nemají kam jít. Mám tedy pak navíc pocit viny.

Ukončíš vztah a stejně chlapa ještě zachraňuješ?

Je to smutné, ale jo. Roman využil toho, že nemá kam jít, asi tak milionkrát. To byl jeden z jeho zásadních argumentů.

Takže zachudáčkovat si na tebe platí.

Teď jsem na sobě v tomhle smyslu půl roku pracovala, nemám to vyzkoušené v praxi, ale moje nejlepší kamarádka Hanka říká, že ze mě cítí posun. Ohledně Romana jsem mívala dva extrémně vyhraněné pocity. Na jednu stranu si myslím, jak to bude růžové, jak máme zázračnou lásku, a jen co přestane pít, budeme mít romantiku. Druhý extrém je, že mám totální strach, až se vrátí a já ho nebudu umět poslat pryč.

Teď je Roman pryč?

V kriminále. A já jsem nervózní, protože nevím, jestli to zvládnu. Chtěla bych to už mít za sebou, abych věděla, jak budu reagovat. V nejistotě mě to nebaví. Roman má teď půlku trestu, začíná to být aktuální, pokud ho pustí na pépéčko, budu to možná řešit už příští týden.

Jak jsi zjistila, že pije?

Vlastně už druhý den. Já jsem prostě debil. Viděli jsme se první den, to nebyl opilý, ale pod vlivem pervitinu, což jsem taky nevěděla. Nejnižší dávky pervitinu nejsou vůbec poznat, projevuje se to akorát nespaním. Později jsem se dozvěděla, že to prý bral kvůli mně, protože když měl pervitin, tak jsme se nehádali. Na druhé rande jsem ani nechtěla jít, volala jsem mu, že nepřijdu, že je mladší a nemá to smysl. On samozřejmě tlačil, protože na to je expert. Použil dobrou taktiku: jestli se máme rozejít, musíme si to přece vysvětlit osobně.

Nalákal tě na to, že se dobře rozejdete?

My jsme spolu vlastně ještě ani nechodili. Přijela jsem tam, úterý, sedm hodin večer, a on byl pod vlivem. Nakonec mě stejně ukecal. Je důležité zmínit, že jsem si pak nechala na náš vztah udělat horoskop. On tomu nevěřil, říkal, že su magor, ale já na to hodně dám. Astrolog napsal strašně hezký horoskop, že je to silný vztah a máme se lidsky rádi. Poslala jsem mu to do mailu: „Romane, když nebudeš pít, budeme nejšťastnější lidi na světě.“ A myslím, že ta věta platí, nebo by mohla platit, doteď. Jenže upřímně, v té době jsem ještě nevěděla, co to alkoholismus je.

S nikým takovým ses nesetkala?

V mé rodině z máminy strany pije hodně lidí, ale ani jeden jako Roman. Máma se z hlediska nějaké stupnice dala označit za pijanku. Spoustu těch vyjebávek, které mně pak chlap dělal, od ní taky znám. I já jsem navíc v té době poměrně dost pila, třeba jsem dala sedmičku sama a rozjela druhou. Když přišel Roman, tak jsem ale svoje pití o 100 % stopla, začalo se mi hnusit být opilá, chovat se jako on, vypadat jako on. Moje máma si ve stáří myslela, já potom taky, že má alzheimera, třeba se mě pětkrát denně zeptala na to samé. Já se s tím moc nemazala, hrozně mě vytáčela tím, jak si nepamatuje. Pak s Romanem to samé, úplná okna, krátkodobé vypadávání paměti. To není alzheimer, to je chlast.

Dokázal si to přiznat?

V tom je dost mimořádnej. Představuje se a řekne: „Ahoj, já jsem Roman a jsem alkoholik,“ – komukoliv, cizím lidem. Ale nijak to s ním nepohne. Další obrovský problém byl v tom, že on byl zpitej jak pes a já myslela, že nepil. V tomhle módu jsme jeli minimálně tři roky, on ožralej jako kráva a já nic nevím. Vyřešilo se to, když jsem ho donutila, aby šel k Zahradníkovi, vyhlášenému brněnskému psychiatrovi, co léčí alkoholiky a žádného ještě nevyléčil. Já myslela, že Roman přišel úplně střízlivej, a psychiatr, sotva jsme k němu vešli, byla hodina po poledni, povídá: „Pane Sáňka, vy jste pil, cítím z vás alkohol.“ Byla jsem z toho hotová, tenhle smrad je důsledek jeho chlastu? Já blbec myslela, že má takové pižmo.

Tohle znám, všichni v okolí to vidí, ale partner, který je nejblíž, nepozná, že druhý chlastá.

Přesně tak. Byl totálně zlitej a mně přišel čistej.

Kde měl chlast poschovávanej?

Všude, představ si cokoliv kromě záchodu, všude může být flaška. Doteď nacházím lahve, minulý týden jsem našla jednu poloprázdnou v kanclu. Nutila jsem ho do léčeben, když jsem to řekla poprvé, scéna. Roman má obrovské problémy se svojí máti, v některých ohledech měl ještě horší dětství než já. Má ženské chování odkoukané od mámy a jeden z důvodů, proč si našel mě, je, že jsem mu svým řvaním tu despotu připomínala. Když byl střízlivý, snažila jsem se mu to vysvětlit: „Já nejsem tvoje matka, možná řvu jako ona, ale mám k tomu určitý důvody a neumím to potlačit.“ Vždycky když se mu cokoliv nelíbilo, byl schopen dvacet minut řvát nebo padesátkrát opakovat tu samou větu: „Nepůjdu do léčebny, nepůjdu do léčebny, nepůjdu do léčebny.“ Neředěný psycho. Často jsem přemýšlela nad sebevraždou, několikrát jsem mu držela kudlu pod krkem, když byl ožralej, fakt jsem měla strach, že ho zabiju, že to do něj píchnu. Návaly vzteku se střídaly s nekonečným pláčem, byla jsem schopná brečet i několik hodin denně. Nechápu, jak jsem to vydržela.

Skutečně jsi vzala nůž?

Jo, a asi dvakrát tekla trochu i krev. Kdyby se blbě pohnul, ty vole! Děkuju, že se nic nestalo. Teď mě napadá, že kriminálu – tedy tomu svýmu – vděčím za to, že jsem mu nic neudělala. Uvědomíš si, jak moc se tam nechceš vrátit, a začneš být víc obezřetnej, snažíš se ovládat svůj vztek i zoufalství, takže nůž raděj necháš ležet. Navíc jsem už byla odsouzená a to znamená vyšší palbu. Nehraje roli, že žiješ s alkoholikem, byť by se dalo dokázat, že to je peklo na zemi. Scény u nás byly každodenní a úplně extrémní. Ne že bych tajila Romanův alkoholismus, ale tajila jsem před synem scény mezi námi.

To se dá utajit?

O mně všichni vědí, že kvůli ledasčemu řvu, Míša se neleká, když křičím, je zvyklej. Když to už bylo velice vážné, přestala jsem řvát a mluvila v klidu. Míša dlouhé roky nevěděl, co se u nás děje, nechtěla jsem ho do toho tahat. Vlastně se to dozvěděl, až když jsem se vrátila z výletu, jak říkám kriminálu. Vzpomínám na jednu z prvních hádek, vyzvedla jsem Romana v Brně o patnáct minut později a on ztropil hodinovou scénu. Teď bych se s ním nebavila, ale tehdy jsem mu další hodinu vysvětlovala a omlouvala se, proč jsem přijela pozdě. Nakonec se uklidnil. Bylo to tak vyčerpávající. Já pořád žila v bludu, že přestane pít a budeme šťastní až do smrti. Doteď nevím, jestli to byla láska nebo závislost nebo kombinace obojího.

Dávalas mu nějaká ultimáta?

Spoustu a neustále – a nedodržovala jsem je. On nedodržuje systém pití, ty nedodržuješ systém ultimát, takže jste na tom oba stejně. On pochopitelně velice brzy zjistí, že to takhle funguje. Podobně i s Míšovým otcem: „Ještě jednou uděláš průser s penězma a konec!“ Nikdy jsem to nedodržela, protože s ním máš dítě a tím i fajn výmluvu. Míšovi jsem slíbila, že se nerozvedu, kdyby měl jeho otec sto padesát milenek. Jenže jsem začala být z těch nervů inkontinentní, což se dělo jak za Petra, tak za Romana. Až to ultimátum ohledně léčebny nějak zabralo.

Pomohlo mu to?

Léčebnu jsem mu našla já, vybrala jsem tu nejlepší, soukromou a nejkratší pobyt. Prostě všechno blbě. Zpětně se Roman přiznal, že tam fetovali. Takže žádná výhra. Víš, já vyrostla jako cikánské děcko, nikdo se o mě nestaral, život totálně bez mantinelů. Jsi doma s dospělýma lidma, ale oni nevědí, kdy jdeš spát, co bylo ve škole, vychováváš se sama. Do první třídy jsem neuměla mluvit, musela jsem na testy, jestli nejsem debil. A máti strašně nadávala, proč mě tam musí vézt.

To muselo být děsně deprimující.

Naopak, mně se tam líbilo, protože se ke mně chovali hezky. Řekli mi, že jsem inteligentní, i když neumím jediné písmeno, počítat do dvou ani mluvit. Já byla úplně nadšená. Vyrůstala jsem s lidmi, kde výchova byla nula, nějak si žij, najdi si něco k jídlu. Třeba jsem brečela, že chci najíst, ale neuměla jsem to říct. Bylo mi pět let.

Neuměla jsi slova?

Nepamatuju si přesně, nějak jsem mluvila, ale strašně špatně a nebylo mi rozumět. Byla jsem opožděná asi o dva tři roky, protože nezájem o mě byl extrémní. Nějakou dobu jsem vyrůstala u babičky, nevím, jakou dobu jsem tam byla, jestli rok, dva nebo tři. Babička chodila do práce, neměla na mě čas, pravidla nula. Měla jsem jediný pravidlo, moje matka je pánbůh, což je jasně vidět i na mých vztazích. Kdyby řekl: „Dej mi ledvinu,“ tak… Ne, ledvinu mu nedám, tu šetřím pro Míšu, ale jinak udělám cokoliv.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nevidím ani tmu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.