Joe Abercrombie

Půl války

3. DÍL CYKLU MOŘE STŘEPŮ

EUROMEDIA

Přeložil Roman Tilcer

Half a War

Copyright © 2015 Joe Abercrombie

Map copyright © 2015 Nicolette Caven

All rights reserved.

ISBN 978-80-242-7259-7

Teddymu

Po všech vchodech,

než dovnitř vejdeš,

se podívej

a poohlédni,

neboť nemůžeš vědět,

kde nepřátelé

u stolu v síni sedí.

Z Hávamálu, Výroků Vysokého

I

SLOVA JSOU ZBRANĚ

PÁD

„Prohráli jsme,“ pravil král Fynn a zadíval se do piva. Skara se rozhlédla po prázdné síni a seznala, že o tom není pochyb. Minulé léto hrozilo, že nadskočí střecha, jak se shromáždění hrdinové krvelačně chvástali, jak slavně pěli, jak slibovali vítězství nad velekrálovou chátrou.

Jak už tomu u mužů často bývá, ukázalo se, že toho mnohem víc namluví, než svedou v boji. Po měsících zahálky se bez jakékoli slávy či úspěchu jeden po druhém odplížili, až zůstala jen hrstka nešťastníků postávajících kolem velkého ohniště, kde plameny dohořívaly podobně, jako se ztrácelo throvenské bohatství. Dříve býval mnohosloupový Hvozd plný válečníků, nyní jej však obývaly stíny. Jestli byl něčeho plný, pak zklamání.

Prohráli. A to ani nebojovali.

Matka Kyre to pochopitelně viděla jinak. „Uzavřeli jsme dohodu, můj králi,“ opravila krále Fynna a uždibla z masa stejně střídmě jako stará kobyla z kupky sena.

„Dohodu?“ Skara do svého netknutého jídla vztekle bodla. „Můj otec zahynul při obraně Bailova mysu a ty jsi předala klíč stařeně Wexen, aniž padla jediná rána. Slíbila jsi velekráli, že umožníme jeho válečníkům volný průchod zemí! Jak podle tebe vypadá prohra?“

Matka Kyre se k ní jako obvykle otočila s nesnesitelným klidem. „Prohra by byla, kdyby tvůj děd ležel v rovu a jaletoftské ženy lkaly nad mrtvými syny. A ty bys, princezno, měla kolem krku obojek přikovaný k velekrálovu křeslu. Tak by to myslím vypadalo. Proto taky říkám, že jsme uzavřeli dohodu.“

Král Fynn, připravený o veškerou hrdost, schlípl jako plachta bez stěžně. Skara měla odjakživa za to, že je neporazitelný jako Otec země. Nesnesla vidět ho takhle. Nebo možná nesnesla pomyšlení, jak dětinsky mu doteď věřila.

Král do sebe obrátil zbytek piva, říhl si a odhodil pozlacený pohár, aby mu přinesli další. „Co povíš ty, Modrý Kutíři?“

„V takový královský společnosti toho, můj králi, namluvím pokud možno co nejmíň.“

Modrý Kutíř byl mazaný starý nuzák, spíš nájezdník než námezdník či obchodník. Tvář měl hrubě tesanou, ošlehanou a popraskanou jako letitá ozdoba na lodní přídi. Být to na Skaře, nepustila by ho do přístavu, natož ke své tabuli.

Matka Kyre to pochopitelně viděla jinak. „Kapitán je jako král, jen vládne lodi, a ne zemi. Tvé zkušenosti by mohly být princezně Skaře ku prospěchu.“

Taková urážka. „Lekce politiky od piráta,“ zamumlala si Skara sama pro sebe, „a ještě ke všemu neúspěšného.“

„Nehuhlej. Kolik hodin jsem tě učila, jak správně hovoří princezna? Jak správně hovoří královna?“ Matka Kyre zvedla bradu a bez námahy docílila toho, že se její hlas odrazil od stropu. „Soudíš-li, že tvé myšlenky stojí za vyslechnutí, vyslov je hrdě, vyšli je do každičkého koutu, zaplň síň svými nadějemi a touhami, ať je sdílejí všichni, kdo poslouchají! Pakliže se za své myšlenky stydíš, je lepší mlčet. Úsměv nic nestojí. Kde jsme to skončili?“

„Nuže…“ Modrý Kutíř se podrbal v té troše šedivých vlasů, které mu stále držely na lebce pokryté skvrnami od pobytu pod širým nebem. Očividně to bylo místo, kam hřeben moc často nezavítal. „Stařena Wexen potlačila povstání v Nížinách.“

„S pomocí toho svého psa Jasného Jillinga, co neuctívá jiného boha nežli Smrt.“ Skařin dědeček chňapl po poháru, ačkoli mu otrok teprve naléval, a pivo se rozstříklo po stole. „Prý nechal cestu do Skekenhradu vroubit oběšenci.“

„Velekrál obrací zrak na sever,“ pokračoval Kutíř. „Rád by si podrobil Uthila s Grom-gil-Gormem a Throvensko…“

„Mu stojí v cestě,“ dopověděla za něj matka Kyre. „Nehrb se, Skaro, nevypadá to pěkně.“

Skara se zamračila, ale i tak vytáhla ramena o něco výš a přiblížila se ke strnulé, příšerně nepřirozené poloze s nataženým krkem, kterou ministryně schvalovala. Seď, jako bys měla u krku nůž, říkávala vždycky. Rolí princezny není mít pohodlí.

„Já jsem uvyklej svobodnýmu životu a nepatřím zrovna mezi příznivce stařeny Wexen, tý její Jedný Bohyně nebo jejích daní a zákonů.“ Modrý Kutíř si sklíčeně promnul křivou čelist. „Když ale Matka moře rozdmýchá bouři, kapitán dělá, co musí, a zachraňuje, co se dá. Mrtvýmu je svoboda k ničemu. A ještě víc k ničemu je živýmu hrdost.“

„Moudrá slova.“ Matka Kyre zakývala prstem na Skaru. „Poražení mohou zítra zvítězit. Mrtví prohráli jednou provždy.“

„Těžko rozlišit moudrost od zbabělosti,“ odsekla Skara.

Ministryně zaťala zuby. „Přísahám, že urážet hosty jsem tě neučila. Ušlechtilost se neprojevuje úctou k těm nejvznešenějším, nýbrž k těm níže postaveným. Slova jsou zbraně. Měla bys je používat s náležitou uvážlivostí.“

Kutíř dal mírným mávnutím ruky najevo, že se nikterak neurazil. „Princezna Skara má dozajista pravdu. Znal jsem spoustu lidí mnohem statečnějších, než jsem já.“ Smutně se pousmál, přičemž odhalil nerovný chrup s několika mezerami. „Avětšinu z nich jsem pochoval, pěkně jednoho po druhým.“

„Odvaha a dlouhý život jdou jen zřídka dohromady,“ poznamenal král a opět dopil pohár.

„Králové a pivo nejdou dohromady o nic líp,“ řekla Skara.

„Nic jiného než pivo mi nezbylo, vnučko. Válečníci mi utekli. Spojenci mě opustili. Jejich přísahy byly jen do pěkného počasí. Dokud svítila Matka slunce, byly pevné jako dub, ale jen co se zatáhlo, hned zchřadly.“

To nebylo žádným tajemstvím. Skara den za dnem sledovala přístav, protože chtěla vědět, s kolika loděmi připluje Železný král Uthil z Gettska, kolik válečníků doprovodí proslulého Grom-gil-Gorma z Vansterska. Den za dnem, a z pupenů vyrostly listy, ty potom vrhaly mihotavý stín a posléze zhnědly a opadaly. Nepřiplul nikdo.

„Věrnost je běžná u psů, u lidí se ale objevuje vzácně,“ prohlásila matka Kyre. „Spoléhat na ni je ještě horší než nemít vůbec žádný plán.“

„A co je pak lepší?“ zeptala se Skara. „Spoléhat na zbabělost?“

Dědeček se k ní otočil, oči měl krhavé, z úst mu táhlo jako sládkovi, vypadal staře. Staře a poraženě. „Vždycky jsi byla statečná, Skaro. Statečnější než já. V žilách ti jistě koluje Bailova krev.“

„I tvoje, můj králi! Odjakživa jsi mi přece říkal, že meče vybojují jen půl války. Druhá půlka se musí vybojovat tady.“ S tím si Skara přitiskla jeden prst k hlavě, a to tak silně, až to zabolelo.

„Vždycky jsi byla chytrá, Skaro. Chytřejší než já. Bohové vědí, že když si umaneš, přemluvíš třeba ptáky, ať slétnou z oblohy. Vybojuj tedy půl války. Přijď s bystrým plánem, kterak vyhnat velekrálova vojska a zachránit zemi a náš lid před mečem Jasného Jillinga. Ušetři mě ponížení z dohody se stařenou Wexen.“

Skara se začervenala a sklopila oči k podlaze pokryté slámou. „Kéž bych tak mohla.“ Bylo jí sedmnáct zim, a ať už jí žilami kolovala, či nekolovala Bailova krev, žádnou hrdinnou odpověď v hlavě nenašla. „Omlouvám se, dědečku.“

„I já tobě, dítě.“ Král Fynn si opřel záda a pokynul, že chce další pivo. „I já tobě.“

„Skaro.“

Probrala se ze ztrápených snů do tmy a ve světle jediné mihotající voskovice spatřila jako přízrak obličej matky Kyre.

„Skaro, vstávej.“

Nemotorně ze sebe odhrnula houně, ještě skoro spala. Zvenčí se ozývaly divné zvuky. Křik a smích.

Promnula si oči. „Co je?“

„Musíš jít s Modrým Kutířem.“

Potom ho Skara zahlédla, čekal ve dveřích do ložnice. Černá postava s rozcuchanou hlavou a zrakem upřeným k zemi.

„Cože?“

Matka Kyre ji začala tahat za paži. „Musíš jít hned.“

Skara chtěla něco namítnout. Jako vždy. Potom si ale všimla, jak se ministryně tváří, a bez řečí ji poslechla. Nikdy dřív neviděla, že by se bála.

Zvuky zvenčí už nezněly jako smích. Byl to jekot. Divoké hlasy. „Co se děje?“ vysoukala ze sebe Skara.

„Udělala jsem strašnou chybu.“ Matka Kyre střelila pohledem ke dveřím a zase zpátky. „Věřila jsem stařeně Wexen.“ Stáhla Skaře z ruky zlatý kroužek. Ten, který si kdysi vzal Bail Budovatel do bitvy, s rubínem, jenž se v záři svíce temně leskl jako čerstvě prolitá krev. „Tohle je pro tebe.“ Podala ho Modrému Kutířovi. „Pokud mi slíbíš, že ji bezpečně dopravíš do Thorlby.“

Nájezdník provinile zvedl oči a kroužek přijal. „Přísahám. Na slunce a na měsíc.“

Matka Kyre Skaře bolestivě stiskla obě ruce. „Děj se co děj, musíš přežít. Je to teď tvá povinnost. Musíš přežít a stát se vůdkyní. Musíš bojovat za Throvensko. Musíš se postavit za jeho lid, když… když to neudělá nikdo jiný.“

Skaře se strachy stáhlo hrdlo, skoro ze sebe nedokázala vypravit slovo. „Bojovat? Ale –“

„Učila jsem tě jak. Snažila jsem se. Slova jsou zbraně.“ Ministryně jí setřela z tváří slzy. Skara si ani nevšimla, kdy jí vyhrkly. „Tvůj dědeček měl pravdu, jsi statečná a chytrá. Ale teď musíš být silná. Už nejsi dítě. Navždycky si zapamatuj, že ti v žilách koluje Bailova krev. Teď už běž.“

Skara bosky prošla temnou ložnicí k Modrému Kutířovi. Třásla se, měla na sobě jen noční košili. Lekce matky Kyre v ní zapustily tak hluboké kořeny, že ji i přes strach o život trápilo, že není náležitě oblečená. Plameny za úzkými okny vrhaly na slaměnou podlahu bodavé stíny. Bylo slyšet vyplašený křik. Psí štěkot, ten však náhle ztichl. Dunivé rány, jako když se kácí strom.

Jako když buší sekery do dveří.

Přešli do síně pro hosty, kde před pár měsíci spali válečníci, rameno na rameni. Nyní tam ležela pouze rozedraná přikrývka Modrého Kutíře.

„Co se děje?“ zašeptala Skara. Málem nepoznávala vlastní hlas, jak zněl slabě a nakřáple.

„Jasnej Jilling a jeho souputníci,“ opáčil Kutíř, „přišli vyřídit účty stařeny Wexen. Jaletoft už je v plamenech. Mrzí mě to, princezno.“

Skara sebou škubla, jelikož jí cosi navlékl na krk. Obojek z krouceného stříbrného drátu, s tiše cinkajícím řetízkem. Takový, jaký nosila mladá Inglingka, která jí splétala vlasy.

„Je ze mě otrokyně?“ hlesla Skara, když si Kutíř obtočil druhý konec řetízku kolem zápěstí a tam ho připjal.

„Musíš tak vypadat.“

Skara se schoulila, zvenku se totiž ozval nějaký hlomoz, kovový třesk a Kutíř ji přitiskl ke zdi. Sfoukl svíci, aby je zahalila tma. Skara postřehla, že tasil nůž. Na čepeli se zaleskl Otec měsíc.

Zpoza dveří se nyní ozývalo vysoké a strašlivé vytí, spíš šelmí řev než lidské hlasy. Skara zavřela oči, pod víčky ji zaštípaly slzy a začala se modlit. Mumlala, koktala, nemělo to hlavu ani patu. Modlila se ke všem bohům, a přitom k žádnému.

Je hračka zachovat odvahu, když se Poslední dveře zdají drobné a vzdálené, jako cosi, čím by se měl zabývat někdo jiný. Teď jí Smrt dýchala za krk a její ledový dech odvahu dočista zmrazil. Jak lehce se Skaře večer hovořilo o zbabělosti. Nyní ji pochopila.

Dlouhé vřísknutí a pak ticho snad ještě úděsnější než onen zvuk. Kutíř zatáhl za řetízek, ucítila na tváři jeho páchnoucí dech.

„Musíme jít.“

„Bojím se,“ vydechla.

„Já taky. Ale když zachováme odvahu, možná se z toho nějak vymluvíme. Jestli nás najdou, jak se tu schováváme...“

Strach můžeš porazit jedině tak, že se mu postavíš, říkával dědeček. Když se před ním budeš schovávat, porazí on tebe. Kutíř zvolna otevřel vrzající dveře a Skara se přinutila vykročit za ním, i když se jí kolena třásla tak, že skoro klepala o sebe.

Bosá noha jí podklouzla na čemsi mokrém. Vedle dveří ležela mrtvola a sláma všude kolem ní zčernala krví.

Jmenoval se Borid. Byl to válečník, sloužíval otci. Když byla Skara malá, nosíval ji na ramenou, aby dosáhla na broskve v sadu pod hradbami Bailova mysu.

V očích ji pálilo, ale pomalu jela pohledem tam, odkud bylo slyšet hlasy. Přes zlomené zbraně a puklé štíty. Přes další mrtvoly, stočené, ležící, rozvalené mezi vyřezávanými sloupy, které daly dědečkově síni název Hvozd.

Ve světle vyhasínajícího ohniště stály nějaké postavy. Proslulí válečníci. Zbroj, zbraně a cenné kroužky se jim leskly barvami plamenů a oni sami vrhali na podlahu dlouhé stíny.

Stála tam s nimi i matka Kyre a Skařin dědeček. Ten na sobě měl narychlo oblečenou, špatně padnoucí zbroj a vlasy mu trčely, rozcuchané z postele. Na dvojici zajatců se mile usmíval štíhlý válečník s jemnou, pohlednou a dětsky bezstarostnou tváří. Ostatní zabijáci se se k němu neodvažovali ani přiblížit.

Byl to Jasný Jilling, který neuctívá jiného boha nežli smrt.

Velkou síní se rozlehl jeho bodrý hlas. „Doufal jsem, že budu moct pozdravit i princeznu Skaru.“

„Odplula za svou sestřenicí Laithlin,“ odvětila Kyre. Stejným klidným tónem, s jakým Skaru den co den učila, opravovala a kárala, tentokrát v něm ovšem zazněl neobvyklý záchvěv strachu. „Nikdy se k ní nedostanete.“

„Ale dostaneme,“ prohlásil jeden Jillingův válečník, chlapisko s býčí šíjí.

„Už brzo, matko Kyre, už brzo,“ řekl jiný s dlouhým kopím v ruce a rohem u opasku.

„Král Uthil přijde za vámi,“ odtušila matka Kyre. „Spálí vám lodě a zažene vás zpátky do moře.“

„Jak mi spálí lodě, když jsou v bezpečí za velkými řetězy u Bailova mysu?“ opáčil Jilling. „Za řetězy, od nichž jsi mi dala klíč?“

„Přijde Grom-gil-Gorm,“ řekla matka Kyre, ale snížila hlas skoro až k šepotu.

„V to doufám.“ Jilling natáhl ruce a velmi jemně jí přehodil vlasy za ramena. „Ale co se tebe týče, přijde pozdě.“ Tasil meč s hruškou v podobě zlatého spáru svírajícího velký démant. Ocelová čepel se ve tmě zablýskla jako zrcadlo a Skaře po ní zůstala před očima bílá šmouha.

„Smrt čeká na všechny.“ Král Fynn dlouze nasál vzduch do chřípí a pyšně vypjal prsa. Připomínal tak muže, jímž býval. Rozhlédl se po síni, mezi sloupy, střetl se pohledem se Skarou a princezna měla pocit, že se na ni nepatrně usmál. Pak klesl na kolena. „Dnes zabiješ krále.“

Jilling pokrčil rameny. „Králové a sedláci. Smrt nás vidí všechny stejně.“

Bodl Skařina dědečka do míst, kde se krk střetává s ramenem, čepel do něj zajela až po jílec a hned zase vyklouzla, bylo to rychlé a smrtící jako úder blesku. Král Fynn jen suše kníkl, zemřel okamžitě. Padl tváří do ohniště. Skara stála jako přimražená, zadržovala dech, zadržovala myšlenky.

Matka Kyre shlédla na svého mrtvého pána. „Stařena Wexen mi dala slib,“ vykoktala.

Kap kap kap, kanula krev z hrotu Jillingova meče. „Sliby poutají jen slabochy.“

Zatočil se pružně jako tanečník a tmou se mihla ocel. Vytryskla černota, hlava matky Kyre žuchla na podlahu a tělo se svalilo, jako by v něm nebyla jediná kost.

Skara rozechvěle zalapala po dechu. Určitě se jí to jenom zdá. Blouzní. Chtěla si lehnout. Zatřepotala se jí víčka, podlomila se jí kolena, ale Modrý Kutíř ji pevně držel za ruku.

„Seš otrokyně,“ sykl a rázně s ní zatřásl. „Budeš mlčet. Ničemu nerozumíš.“

Skara se zkusila zklidnit, protože s každým výdechem kňourala. Blížily se k nim lehkonohé kroky. Kdesi v dáli začal někdo ječet a ne a ne přestat.

„Ale ale,“ ozval se mírný hlas Jasného Jillinga. „Tihle dva tu nemají co pohledávat.“

„Ne, pane. Jmenuju se Modrej Kutíř.“ Skara nedokázala pochopit, jak může mluvit tak přátelsky, pevně a rozumně. Kdyby otevřela ústa ona, vyšly by z ní jen uslintané vzlyky. „Jsem obchodník s oprávněním od velekrále, nedávno jsem se vrátil po Divíně. Máme namířeno do Skekenhradu, vichřice nás odvála z kurzu.“

„Musíš být dobrým přítelem krále Fynna, že tě pohostil ve své síni.“

„Moudrej obchodník je přítel s každým, pane.“

„Potíš se, Modrý Kutíři.“

„Upřímně, děsíš mě.“

„Vskutku moudrý obchodník.“ Skara ucítila pod bradou něžný dotyk a musela mírně zaklonit hlavu. Podívala se do tváře člověku, jenž právě zavraždil dva lidi, kteří ji odmala vychovávali. Zračil se v ní milý úsměv, byla však postříkaná krví a Skara na ni hleděla z takové blízkosti, že by mu mohla spočítat pihy na nose.

Jilling našpulil plné rty a vysoce, ostře zahvízdal. „A obchoduješ s dobrým zbožím.“ Sáhl princezně jednou rukou do vlasů, navinul si je na prsty, odhrnul jí je z obličeje a přitom jí přejel palcem po líci.

Musíš přežít. Musíš se stát vůdkyní. Skara v sobě potlačila strach. Potlačila nenávist. Silou vůle se přinutila zachovat prázdný výraz. Jako otrokyně, z jejíž tváře nelze nic vyčíst.

„Prodal bys mi ji, obchodníku?“ nadhodil Jilling. „Třeba výměnou za svůj život?“

„Rád bych, pane,“ opáčil Modrý Kutíř. Skara věděla, že byla od matky Kyre hloupost tomu lumpovi věřit. Nadechla se ke kletbě, ale vtom se jí do paže zaťaly jeho sukovité prsty. „Ale nemůžu.“

„Podle mých zkušeností, a mám jich mnoho a velmi krvavých…“ Jasný Jilling zvedl rudý meč a přitiskl si ho ke tváři, jako když se holčička přitulí ke své oblíbené panence. Démantová hruška hořela rudými, oranžovými a žlutými odlesky. „Jedna ostrá čepel přetne celé lano upletené z takových ‚nemůžu‘.“

Kutíř polkl a pod prošedivělým vousem mu poskočil ohryzek. „Nemůžu ji prodat, protože mi nepatří. Je to dar. Od kaljivskýho prince Varoslava pro velekrále.“

„Ach.“ Jilling pomalu svěsil meč. Na tváři mu po něm zůstala červená šmouha. „Slyšel jsem, že je moudré se Varoslava bát.“

„Má pramalej smysl pro humor, to je pravda.“

„Čím má člověk více moci, tím horší bývá jeho rozpoložení.“ Jilling se zamračeně ohlédl po krvavých otiscích, jež zanechaly jeho nohy mezi sloupy. Mezi mrtvými. „S velekrálem je to v podstatě stejné. Nebylo by nejprozíravější přivlastnit si dar, který posílá jeden druhému.“

„Přesně to samý jsem si říkal celou cestu z Kaljivu,“ opáčil Kutíř.

Jasný Jilling luskl prsty, jako když práskne bičem, a oči se mu znenadání rozzářily chlapeckým nadšením. „Mám nápad! Hodíme si mincí. Když padne líc, nechám tě s tou krasotinkou odplout do Skekenhradu, ať umývá nohy velekráli. Když padne rub, tak tě zabiju a najdu pro ni lepší využití.“ Poplácal Kutíře po rameni. „Co ty na to, příteli můj nový?“

„Řekl bych, že stařeně Wexen by se to nemuselo líbit.“

„Té se nelíbí nic.“ Jilling se usmál od ucha k uchu, hladká pleť kolem očí se mu zkrabatila přátelskými vráskami. „Já se však podřizuji vůli jedné jediné ženy. Není to ani stařena Wexen, ani Matka moře, ani Matka slunce, ba ani Matka válka.“ Cvrkl minci vysoko do posvátného prostoru Hvozdu, zlato se jen zatřpytilo. „Je to Smrt.“

Chytil minci za letu příšeřím. „Ať jsi král, či sedlák, urozený, či nízký, silný, či slabý, moudrý, či pošetilý, Smrt čeká na všechny.“ A s tím roztáhl prsty a mince se mu zaleskla v dlani.

„Hm.“ Modrý Kutíř se na ni podíval a zvedl obočí. „Na mě si asi ještě chvíli počká.“

Pospíchali troskami Jaletoftu, v horkém vzduchu se třepotala hořící stébla slámy, noc kypěla jekem, prosbami a pláčem. Skara jako správná otrokyně nezvedala hlavu, nikdo ji teď nenapomínal, ať se nehrbí, strach roztával a pomalu ho střídal pocit viny.

Honem vylezli na palubu Kutířovy lodi a odrazili od břehu, posádka děkovala Otci míru, že byli ušetřeni zkázy, vesla v pravidelném rytmu vrzala a takto proklouzli mezi loděmi nájezdníků na moře. Skara se svalila mezi náklad. Pocit viny pomalu přecházel ve smutek, dívala se totiž, jak se plameny zmocňují krásné síně krále Fynna a spolu s ní i jejího někdejšího života. Vysoký vyřezávaný štít se proti ohni rýsoval jako černý obrys a vzápětí se zhroutil ve fontáně vířících jisker.

Požár všeho, co znala, se postupně zmenšoval, Jaletoft se proměnil v pouhý plamínek v temné dáli a plachta se nadmula větrem, neboť Kutíř rozkázal, ať obrátí loď na jih, ke Gettsku. Skara vstala a dívala se dozadu, do minulosti. Slzy na tváři jí uschly a smutek ztuhl v chladnou, tvrdou, železnou tíhu zloby.

„Postarám se, aby Throvensko bylo zase svobodné,“ zašeptala a zaťala pěsti. „Aby dědečkova síň zase stála a mrtvolu Jasného Jillinga rozklovaly vrány.“

„Prozatím bych zůstal u toho, abys přežila, princezno.“ Kutíř jí odepjal z krku otrocký obojek a pak jí přehodil přes roztřesená ramena svůj plášť.

Skara k němu zvedla oči a jemně si promnula otisky po stříbrném drátu. „Mýlila jsem se v tobě, Modrý Kutíři.“

„Ani ne. Dělal jsem mnohem horší věci, než sis asi myslela.“

„Tak proč jsi kvůli mně dal v sázku život?“

Modrý Kutíř se na chvíli zamyslel a podrbal se na čelisti. Pak pokrčil rameny. „Protože co bylo, už nezměním. Jen to, co bude.“ Vtiskl jí cosi do dlaně. Bailův kroužek s rubínem. Ten se ve svitu měsíce krvavě leskl. „Tohle bude asi tvoje.“

ŽÁDNÝ MÍR

„Kdy že dorazí?“

Otec Jarvi seděl opřený o strom a na zkřížených nohou mu spočívala jakási prastaře vyhlížející kniha. Skoro by se zdálo, že spí, nebýt toho, že mu oči pod těžkými víčky kmitaly po stránkách. „Jsem ministr, Kolle,“ zamumlal, „ne věštec.“

Koll se zamračil na oběti rozmístěné po mýtině. Na bezhlavé ptáky, vylité lahve piva a svazky chřestících kostí zavěšených na provázku. Na psa, krávu a čtyři ovce visící hlavou dolů pod větvemi pokrytými runami, na mouchy rojící se kolem jejich podřezaných hrdel.

Visel tam i člověk. Otrok s odřeninami na krku a kroužkem run neohrabaně napsaných na záda, klouby prstů šoural o zkrvavenou zem. Velká obětina Tomu, jenž klíčí semena od nějaké bohaté ženy prahnoucí po dítěti.

Koll neměl svatá místa zrovna v oblibě. Míval na nich pocit, že ho někdo sleduje. Rád o sobě smýšlel jako o čestném mladíkovi, ale všichni mají tajemství. Všechny užírají pochyby.

„Co to čteš?“ zeptal se.

„Pojednání o elfích památkách, které před dvěma sty lety napsala sestra Slodd z Rýrskoftu.“

„Další zapovězené znalosti, jo?“

„Z doby, kdy ministerstvo spíš shromažďovalo, než potlačovalo moudrost.“

„Jen to, co je poznáno, může být ovládáno,“ zamumlal Koll.

„A všechny vědomosti, stejně jako veškerá moc, mohou být ve špatných rukách nebezpečné. Jde o to, jak s nimi kdo naloží.“ S tím si Jarvi olízl koneček křivého prstu na zchřadlé levé ruce a otočil stránku.

Koll se zachmuřeně zadíval do nehybného lesa. „Museli jsme sem chodit tak brzo?“

„Bitvu obyčejně vyhraje ten, kdo dorazí na místo jako první.“

„Myslel jsem, že jsme tu kvůli jednání o míru.“

„Jednání o míru je ministrovo bitevní pole.“

Koll si povzdechl, až mu zapleskaly rty. Sedl si na pařez na kraji mýtiny, v bezpečné vzdálenosti od všech obětin, a vzal do rukou nůž a kousek jasanového dřeva, který už hrubě opracoval. Bude to Ta, jež tluče do kovadliny, s napřaženým kladivem. Dárek pro Rin, až se vrátí do Thorlby. Jestli se tam vrátí a neskončí sám pověšený tady na mýtině. Opět si odfrkl.

„Bohové ti dali mnohé dary,“ pronesl otec Jarvi, aniž zvedl hlavu od knihy. „Šikovné ruce a bystrou hlavu. Krásnou pískovou kštici. Trochu moc pohotový smysl pro humor. Ale chceš být velkým ministrem a stát po boku králů?“

Koll polkl. „Přece víš, že chci, otče Jarvi. Víc než cokoli jiného.“

„Pak se máš ještě hodně co učit a první na řadě bude trpělivost. Když se naučíš tu svou roztěkanou hlavu soustředit, mohl bys změnit svět, přesně jak si přála tvá matka.“

Koll zatáhl za provázek, který mu visel po krkem, a pod košilí mu zacinkaly váhy, jež na něm nosil. Přívěsek, který nosívala jeho matka coby obchodnice, jíž se dá věřit, že váží poctivě. Buď statečný, Kolle. Buď nejlepším člověkem, jakým jen můžeš být.

„Při bozích, pořád mi chybí,“ řekl Koll tiše.

„Mně taky. Teď se zklidni a pozorně sleduj, co dělám.“

Koll pustil váhy. „Už z tebe nespustím oči, otče Jarvi.“

„Zavři je.“ Ministr zaklapl knihu, vstal a oprášil si z pláště suché listí. „A poslouchej.“

Kroky. Blížily se k nim lesem. Koll schoval řezbu, ale nůž si v ruce nechal, jenom čepel zasunul do rukávu. Většinu potíží sice vyřeší dobře zvolená slova, ale k řešení těch ostatních se podle jeho zkušeností náramně hodila dobře nabroušená ocel.

Z lesa vystoupila žena v černém ministerském rouchu. Ohnivě rudé vlasy měla po stranách vyholené, zbytek kštice tukem vyztužený do podoby ostnité ploutve, kůži kolem uší potetovanou runami. Obličej měla tvrdý, o to tvrdší, že se v něm zatínaly svaly, neboť přežvykovala snivou kůru. Po okrajích rtů se jí kvůli tomu rozlévala fialová skvrna.

„Jsi tu brzy, matko Adwyn.“

„Ne tak brzy jako ty, otče Jarvi.“

„Matka Gundring mě vždycky učila, že není slušné dostavit se na schůzku jako druhý.“

„V tom případě doufám, že mi mou nezdvořilost odpustíš.“

„To závisí na tom, jaké zprávy přinášíš od stařeny Wexen.“

Matka Adwyn vystrčila bradu. „Tvůj pán král Uthil a jeho spojenec Grom-gil-Gorm porušili přísahu velekráli. Odstrčili jeho přátelskou ruku a tasili proti němu meč.“

„Jeho přátelská ruka na nás spočívala příliš těžce,“ odvětil Jarvi. „Dva roky poté, co jsme se jí zbavili, se nám všem dýchá o něco snáz. Dva roky, a velekrál se nezmocnil žádného města, nezvítězil v žádné bitvě –“

„A v jakých bitvách bojovali Uthil s Gormem? Nepočítám-li jejich každodenní vzájemné šarvátky.“ Adwyn vyplivla koutkem úst šťávu a Koll si neklidně hrál s uvolněnou nitkou na rukávu. Podařil se jí slušný zásah. „Užívali jste si spokojenosti, otče Jarvi, neboť velekrál upíral zrak k povstání v Nížinách. K povstání, v jehož vyvolání jsi měl prsty, co jsem tak slyšela.“

Jarvi zamrkal, nevinnost sama. „Jak bych mohl vyvolat povstání stovky mil odsud? Jsem snad čaroděj?“

„Někteří tvrdí, že ano, ale ani čáry, ani štěstí, ani tvá bystrost teď nic nezmění. Povstání je potlačeno. Jasný Jilling vyzval Hokonovy tři syny na souboj a jednoho po druhém porazil. V boji s mečem mu není rovno.“

Jarvi se podíval na nehet na prstu své seschlé ruky, jako by si chtěl ověřit, jestli vypadá pěkně. „Král Uthil by asi nesouhlasil. Porazil by bratry všechny najednou.“

To matka Adwyn přešla bez poznámek. „Jasný Jilling je nový muž s novými způsoby. Skolil křivopřísežníky a jeho souputníci zapálili jejich síně i s rodinou uvnitř.“

„Upálené rodiny.“ Koll polkl. „To je mi posun.“

„Zřejmě jsi neslyšel, co Jasný Jilling udělal potom.“

„Slyšel jsem, že umí dobře tancovat,“ opáčil Koll. „Zatancoval si?“

„Ach, ano, přes úžinu do Jaletoftu. Zašel na návštěvu k nevěrnému králi Fynnovi.“

Rozhostilo se mlčení, jen vítr zašuměl v listoví, obětiny se zahoupaly a z vrzání provazů přeběhl Kollovi mráz po zádech. Matka Adwyn se usmála a dál tiše žvýkala a žvýkala.

„Aha. Tohle už tvůj šašek ve vtip neobrátí. Jaletoft je v troskách, síň krále Fynna shořela na popel a jeho válečníky rozfoukal vítr.“

Jarvi se nepatrně zachmuřil. „A co sám král?“

„Odešel Posledními dveřmi i se svou ministryní. Byli odsouzeni k smrti od chvíle, kdy jsi je vlákal do toho vašeho společenstva předem poražených.“

„Na bitevním poli,“ zabručel otec Jarvi, „neplatí žádná pravidla. Vskutku nové způsoby.“

„Jasný Jilling už šíří oheň Throvenskem, připravuje cestu velekrálovu vojsku. Vojsku o více hlavách, než je zrnek písku na pláži. Je to největší armáda, jaká kdy kráčela světem od dob, kdy elfové rozpoutali válku s Bohyní. Do slunovratu dorazí k branám Thorlby.“

„Budoucnost je kraj zahalený mlhou, matko Adwyn. Třeba nás ještě všechny překvapí.“

„Jeden nemusí být hned prorok, aby viděl, k čemu se schyluje.“ Ministryně vytáhla a rozbalila svitek hustě popsaný runami. „Stařena Wexen označí tebe a královnu Laithlin za čarodějníky a zrádce. Ministerstvo prohlásí její papírové peníze za elfí čáry a všechny, kdo je používají, za vyvrhele a psance.“

Koll vykulil oči, protože zaslechl někde v houští křupnout větvičku.

„Odříznou vás od světa a s vámi i Uthila s Gormem a všechny, kdo stojí na jejich straně.“

A vtom se objevili muži. Muži z Jutmarky, soudě podle hranatých spon na plášti a dlouhých štítů. Koll jich napočítal šest a přinejmenším další dva slyšel za sebou, ale zakázal si otočit se.

„Tasené meče?“ podivil se otec Jarvi. „Na posvátné půdě Otce míru?“

„My se modlíme k Jedné Bohyni,“ zavrčel kapitán, válečník ve zlatem vykládané přilbě. „Pro nás je to jen hlína.“

Koll se rozhlédl po ostrých tvářích a ostrých čepelích namířených jeho směrem. Dlaň se schovaným nožem se mu potila.

„To jsme to dopracovali,“ kníkl.

Matka Adwyn odhodila svitek. „Ale i teď, potom, co jste proti ní kuli pikle, je stařena Wexen ochotna přistoupit na mír.“ Po obličeji jí přejel kropenatý stín, jelikož obrátila zrak k nebi. „Jedna Bohyně je vskutku milosrdná.“

Otec Jarvi si odfrkl. Koll nemohl uvěřit tomu, jak nebojácně nepřátelům čelí. „Ale její milosrdenství nás hádám bude něco stát, což?“

„Musíte do jedné zničit sochy Vysokých bohů, kolem celého Moře střepů se bude uctívat Jedna Bohyně,“ odvětila Adwyn. „Všichni Vansteři a Gettové budou ministerstvu každoročně platit desátek. Král Uthil a král Gorm ve Skekenhradu složí meče k nohám velekrále, požádají o odpuštění a budou znovu přísahat.“

„Staré přísahy jim nevydržely.“

„A proto se ty, matka Skaer a mladý princ Druin stanete našimi rukojmími.“

„Hmmmmmm.“ Otec Jarvi zvedl seschlý prst a poklepal si jím na bradu. „Lákavá nabídka, ale v létě bývá ve Skekenhradu docela parno.“

Kollovi prolétl kolem hlavy šíp, tak blízko, že ucítil na tváří závan větru. Hrot tiše zasáhl vůdce válečníků do ramene, těsně nad okrajem štítu.

Z lesa vyletěly další střely. Jeden muž zařval. Další se chytil za šíp v obličeji. Koll přiskočil k otci Jarvimu a stáhl ho za tlustý kmen posvátného stromu. Letmo zahlédl, že se k nim žene válečník s napřaženým mečem. Potom se objevil Dosduvoj, velký jako dům, máchl obří sekerou, podťal mu nohy a cizinec se skácel a rozhodil do vzduchu spršku listí.

Stíny se svíjely, bodaly, sekaly, vrážely do obětin a zavěšená těla se houpala. Trvalo to jen pár krvavých okamžiků a muži matky Adwyn odešli Posledními dveřmi za králem Fynnem. Kapitán klečel na kolenou a sípal, ze zbroje mu trčelo šest šípů. Zkusil se opřít o meč a vstát, ale spolu s krví ztrácel sílu.

Na mýtinu vplul Fror. Jednou rukou třímal těžkou sekeru. Druhou kapitánovi opatrně rozepnul přezku na zlatě zdobené přilbě. Byl to pěkný kousek, dostane za něj slušné peníze.

„Tohle vás bude mrzet,“ vydechl kapitán. Na rtech měl krev, šedé vlasy se mu lepily ke zpocenému čelu.

Fror zvolna přikývl. „Už teď mě to mrzí.“ A s tím mu zasadil ránu do temene a kapitán se svalil a zůstal ležet jak široký, tak dlouhý.

„Už mě můžeš pustit,“ řekl otec Jarvi a poplácal Kolla po boku. Kollovi došlo, že ho přikryl tělem, jak by asi matka přikryla za bouřky dítě.

„Tos mi nemohl říct, co máš za lubem?“ zeptal se a vyškrábal se na nohy.

„Co nevíš, neprozradíš.“

„To mi nevěříš, že bych to dokázal sehrát?“

„Důvěra je jako sklo,“ poznamenal Rulf, nahodil si mocný rohovinový luk na rameno a jednou širokou rukou pomohl Jarvimu vstát. „Pěkná věc, ale jen hlupák by jí svěřil velkou tíhu.“

Ze všech stran obklíčili mýtinu zocelení válečníci z Gettska a Vansterska a matka Adwyn zůstala stát sama samotinká uprostřed. Kollovi jí bylo skoro líto, ale uvědomoval si, že je jim to oběma málo platné.

„Vypadá to, že moje zrada byla lepší než ta tvoje,“ pronesl Jarvi. „Už dvakrát se mě tvá paní pokusila sprovodit ze světa, ale přesto tu pořád stojím.“

„Zrádcovstvím jsi vyhlášený, pavouku jeden.“ Matka Adwyn mu plivla k nohám fialové šťávy z kůry. „A co to tvé posvátné místo Otce míru?“

Jarvi pokrčil rameny. „Ach, Otec mír je odpouštějící bůh. Ale asi by bylo moudré pověsit tě na jeden z těchhle stromů a podříznout tě jako obětinu, čistě pro jistotu.“

„Jen do toho,“ sykla ministryně.

„Větším důkazem moci bude milost. Vrať se za stařenou Wexen. Vyřiď jí, že děkuju za poskytnuté informace, budou se nám hodit.“ Pokynul k padlým mužům. Jeho válečníci už jim přivazovali k nohám lana, aby je mohli rozvěsit na stromy posvátného háje. „Že děkuju za štědré obětiny Vysokým bohům, ti je bezpochyby ocení.“

Najednou se k ní otec Jarvi naklonil blíž, ohrnul rty a matce Adwyn spadla maska. Koll viděl, že se bojí. „Nejdřív ale první ministryni vzkaž, že kálím na její nabídku! Přísahal jsem, že se pomstím vrahům svého otce. Přísahal jsem na slunce a na měsíc. Vzkaž stařeně Wexen, že dokud budeme oba žít, žádný mír nepřipadá v úvahu.“

NIKDY DOST KRVELAČNÝ

„Zabiju tě, ty napůl holohlavá čubko!“ zavrčel Raith, až mu od úst odletěly sliny, a rozběhl se proti ní. Rakki ho chytil za levou ruku a Sorjorn za pravou a společnými silami ho odtáhli. Koneckonců s tím měli četné zkušenosti.

Trnka Bathu se ani nehnula. Pokud se nepočítá zatínání čelistních svalů na vyholené straně hlavy.

„Všichni se uklidněte,“ řekl její manžel Brand a zamával otevřenými dlaněmi jako pastýř, když se snaží ukonejšit nervózní stádo. „Máme být přece spojenci, ne?“ Byl to velký silný chlap, hotový medvěd, ale hodný. „Prostě jen… jen chvilku stůjte na světle.“

Raith dal všem najevo, co si o tom nápadu myslí, když se vykroutil svému bratru natolik, aby mohl Brandovi plivnout do tváře. Sice minul, sdělení však bylo jasné.

Trnka se ušklíbla. „Tenhle pes by asi potřeboval utratit.“

Každý má nějaké citlivé místo a toto bylo Raithovo. Přestal se vzpírat, svěsil hlavu na stranu, vycenil zuby v líném šklebu a přejel očima k Brandovi. „Co kdybych radši zabil tvou zbabělou ženušku?“

Vždycky uměl rozpoutat rvačku a často ji taky úspěšně dotáhl do konce, nic ho však nemohlo připravit na to, s jakou rychlostí se na něj Trnka vrhla.

„Je po tobě, ty parchante mlíčnovlasá!“

Raith ucukl a málem povalil překvapeného bratra a Sorjorna na hromadu. Trnku museli odtáhnout tři Gettové – zatrpklý starý mistr Hunnan, starý plešatý kormidelník Rulf a Brand. Ten ji chytil zjizveným předloktím pod krkem. Všichni to byli siláci, ale i tak měli co dělat a Trnce se podařilo vysvobodit si ruku a pořádně Raitha bacit pěstí do temene.

„Mír!“ zavrčel Brand a snažil se svou zmítající se manželku odvléct. „Mír, pro bohy!“

Nikdo se však netěšil dobré náladě. I ostatní na sebe teď bručeli nadávky, jak Gettové, tak Vansteři. Raith zahlédl zaťaté prsty na jílcích mečů, zaslechl zaskřípání, jak Sorjorn vytáhl z pouzdra dýku. Cítil, že se schyluje k násilí mnohem horšímu, než sám hodlal rozpoutat. Ale tak už to s násilím bývá. Jen zřídka se drží v hranicích, které mu člověk vytyčí. Jinak by to nebylo násilí.

Raith vycenil zuby – napůl v úšklebku, napůl v úsměvu –, v hrudi mu kypěl žár, dech mu spaloval hrdlo, všechny svaly se mu napínaly.

Mohlo to přerůst v bitvu, o níž by se později zpívalo, nebýt toho, že do zmoklého thorlbyského přístavu nakráčel Grom-gil-Gorm a prorazil si cestu vzteklým davem, jako když obří býk projde stádem mečících koz.

„A dost!“ zahřímal vansterský král. „Co je to za ostudu? Ptáci se mi tu klovou?“

Rozruch utichl. Raith se vysmekl bratrovi, nasadil svůj vlčí škleb a Trnka se vytrhla manželovi a začala trousit nadávky. Branda bezesporu čekala nepříjemná noc, ale podle Raitha to se celé vyvíjelo dobře. Koneckonců přišel bojovat a bylo mu celkem ukradené s kým.

Zlostně hledící Gettové se rozestoupili a udělali místo králi Uthilovi s taseným mečem v náručí. Raith ho pochopitelně nesnášel. Dobrý Vanster gettského krále nesnášet musel. Jinak se ale docela zdálo, že je to muž, který si zaslouží obdiv. Byl tvrdý a šedý jako železný prut a měl zrovna tak rovnou páteř, proslul tím, že hodně vítězil a málo mluvil, a v zapadlých očích mu zářily jiskřičky šílenství vypovídající o tom, že tam, kam bohové běžně nadělují slitování, u něj zeje pouze chladná prázdnota.

„Zklamala jsi mě, Trnko Bathu,“ zachrčel hlasem hrubým jako mlýnské kameny. „Čekal jsem od tebe víc.“

„Hluboce toho lituji, můj králi,“ zavrčela Trnka, probodla očima Raitha a pak i Branda a ten sebou škubl, jak by na takové pohledy nebyl od své ženy už dávno zvyklý.

„Já jsem nic víc nečekal.“ Grom-gil-Gorm se díval na Raitha a vyklenul při tom jedno černé obočí. „Ale aspoň jsem v to doufal.“

„To je máme nechat, ať nás urážejí, můj králi?“ odsekl Raith.

„Jestli máme zůstat spojenci, musíme menší urážky nějak přetrpět,“ ozval se suchý hlas matky Skaer.

„A naše aliance je jako loď na rozbouřeném moři,“ pronesl Jarvi s tím svým sladkým úsměvem, který si přímo říkal o ránu čelem. „Jestli se kvůli vašim rozepřím potopí, dozajista všichni utoneme.“

Raith zabručel. Nesnášel ministry a jejich pokrytecké řeči o Otci míru a vyšším dobru. Podle něj nebyl na světě problém, který by se nedal hravě vyřešit pěstmi.

„Urážku Vanster nikdy nezapomene.“ Gorm si zahákl palce za opasek ježící se noži. „Ale mám žízeň, a jelikož jsme tu hosty…“ Vypjal se a nadmul mocnou hruď, až mu na ní zacinkal řetěz z hrušek mečů poražených nepřátel. „Já, Grom-gil-Gorm, Lamač mečů a Tvůrce sirotků, král vansterský a oblíbený syn Matky války… vkročím do města jako druhý.“

Jeho válečníci rozladěně zamumlali. O to, kdo půjde od města jako první, se hádali už hodinu a nyní prohráli. Jejich král přijme méně čestné postavení, takže i oni budou v méně čestném postavení a – při bozích – na svou čest byli nesmírně hákliví.

„Moudrá volba,“ řekl král Uthil a přimhouřil oči. „Ale neočekávej kvůli tomu žádné dary.“

„Vlk od ovcí žádné dary nepotřebuje,“ opáčil Gorm a provrtal ho pohledem. Nejbližší válečníci krále Uthila pyšně vykročili. Spony na pláštích, jílce mečů a kroužky na pažích se jim zlatě leskly a muži se dmuli až k novým výšinám nezasloužené domýšlivosti. Raith vycenil zuby a plivl jim k nohám.

„Vážně jen psisko,“ ušklíbl se Hunnan a Raith měl sto chutí na toho starého parchanta skočit a vytlouct mu mozek z hlavy, ale Rakki ho pevně objal a zašeptal mu do ucha: „Klid, bratříčku, jen klid.“

„Modrý Kutíř! To je mi překvapení!“

Raith se zamračil přes rameno a zahlédl, jak si otce Jarviho odvedl stranou jakýsi starý námořník s prosolenou tváří.

„Doufám, že milý,“ odvětil Kutíř a stiskli si s Rulfem ruku jako staří spoluveslaři.

„To se teprve uvidí,“ řekl ministr. „Přijel sis za královnou Laithlin pro zlato?“

„Beru všechno zlato, co mi kdo nabídne.“ Kutíř se rozhlédl, jako by mu chtěl svěřit tajemství. „Ale připlul jsem z lepšího důvodu.“

„Lepšího než zlato?“ zazubil se Rulf. „Změnil ses.“

„Mnohem lepšího.“ Kutíř před sebe postrčil kohosi, koho schovával za zády, a Raith měl náhle pocit, jako by mu někdo proklál lebku, a opustila ho všechna bojechtivost.

Pod odrbaným flekatým pláštěm se schovávala malá drobná dívka. Vlasy měla divoce rozcuchané, oblak černých loken sebou pohazoval a vlál ve slaném větru. Byla bledá, pokožku kolem nosu měla narůžovělou a lícní kosti jí vystupovaly tak čistě a jasně, až to vypadalo, že by snad stačilo jedno ostřejší slovo a praskly by.

Velkýma očima, tmavýma a zelenýma jako Matka moře za bouřného dne, pohlédla přímo na Raitha. Neusmála se. Nic neřekla. Zdála se smutná, vážná a zahalená tajemstvím a Raithovi se zježily všechny chloupky na těle. Ani rána sekerou do hlavy by ho neomráčila tak jako ten letmý pohled.

Otec Jarvi chvíli ohromeně stál s otevřenou pusou. Pak ji rázně zavřel. „Rulfe, zaveď Modrého Kutíře i jeho hosta za královnou Laithlin. Okamžitě.“

„Tos chtěl vraždit kvůli tomu, kdo půjde první, a teď se ti tam vůbec nechce?“ Rakki na Raitha zíral a jemu došlo, že Gormovi muži dohánějí Getty a div neprasknou samou pýchou, jak si chtějí vynahradit, že jdou jako druzí.

„Co to bylo za holku?“ vypravil ze sebe. Točila se mu hlava jako spáči, kterého probudí z opileckého snu.

„Odkdy tě zajímají holky?“

„Od chvíle, co jsem uviděl tuhle.“ Zamrkal a rozhlédl se po davu v naději, že oběma dokáže, že nebyla jen výplodem jeho představivosti, ale už po ní nebylo ani stopy.

„To musela být opravdová krasavice, když tě opustily chutě na rvačku.“

„Takovou jsem ještě neviděl.“

„Promiň, bratře, ale co se holek týče, zas tak moc jsi toho nezažil. Ty seš válečník, vzpomínáš?“ Rakki se zazubil a zvedl velký Grom-gil-Gormův štít. „Milovník jsem já.“

„A pořád mi to s chutí připomínáš.“ Raith si nahodil na rameno králův mohutný meč a vykročil za bratrem do Thorlby. Vtom ho ale zastavila těžká pánova ruka.

„Zklamals mě, Raithe.“ Lamač mečů si ho přitáhl blíž. „Na tohle místě si můžeš nadělat spoustu špatných nepřátel, ale obávám se, že zvolený štít královny Laithlin je ta nejhorší možnost ze všech.“

Raith se zamračil. „Nebojím se jí, můj králi.“

Gorm mu zostra vlepil políček. Nu, pro Gorma to byl políček. Pro Raitha to bylo jako rána pádlem. Zavrávoral, ale král ho chňapl a přitáhl si ho ještě blíž. „Netrápí mě, že ses jí pokusil ublížit, ale žes to nezvládl.“ Dal mu facku z druhé strany a Raith ucítil v ústech slanou chuť krve. „Nechci psa, který jen štěká. Chci psa, co kouše. Zabijáka.“ A s tím praštil Raitha potřetí a nechal ho, ať se motá. „Bojím se, že v tobě zbylo zrnko slitování, Raithe. Rozdrť ho, než rozdrtí ono tebe.“

Na rozloučenou mu pocuchal vlasy. Jako otec synovi. Nebo jako když lovec podrbe psa. „Na můj vkus nemůžeš být nikdy dost krvelačný. To přece víš.“

V BEZPEČÍ

Skařinými vlasy projížděl hřeben z vyleštěné velrybí kosti, čísi čís. Dřevěný mečík prince Druina dělal ťuk ťuk skříp o truhlu v koutě.

Královna Laithlin mluvila, bla bla bla. Jako by cítila, že kdyby zmlkla, mohla by Skara začít ječet a ječet a už nepřestat.

„Když se podíváš tamhle z okna, na jih od města, táboří tam manželovi válečníci.“

„Proč nám nepřišli na pomoc?“ Skara si otupěle prohlížela rozlezlé stany a chtělo se jí křičet, ale z úst jí jako vždy vycházela slušná slova. „Určitě je jich spousta.“

„Dva a půl tisíce věrných Gettů, povolali jsme je z každičkého koutu země.“

Královna Laithlin silnými prsty otočila Skaře hlavu, jemně, ale velmi pevně. Princ Druin vypustil pisklavý batolecí válečný pokřik a zaútočil na goblén. Hřeben se dal opět do pohybu, čísi čís, jako by správně upravené vlasy řešily úplně všechno.

„Když se podíváš tímhle oknem na sever, uvidíš Grom- -gil-Gormův tábor.“ V houstnoucím šeru tam blikotaly ohně, prostíraly se po tmavých kopcích jako hvězdy na nebeské tkanině. „Dva tisíce Vansterů na dohled od městských hradeb. Toho bych se v životě nenadála.“

„Hlavně toho, že netasí meče,“ vrhla na ně z druhého konce pokoje Trnka Bathu stejně drsně, jako když vrhne válečník sekeru.

„Zahlédla jsem v přístavu potyčku…,“ zamumlala Skara.

„Obávám se, že nebude poslední.“ Laithlin mlaskla a rozmotala jí chumel vlasů. Skařina kštice byla odjakživa nepoddajná, gettská královna však nepatřila k ženám, jež by se nechaly odradit jednou či dvěma zarputilými kučerami. „Zítra bude velký sněm. Čeká nás pět hodin hádek bez přestávky. Budu brát jako vítězství, o jakém se sluší zpívat, pokud při tom nikdo nezemře. Tak.“

S tím otočila Skařinu hlavu k zrcadlu.

Královniny mlčenlivé otrokyně Skaru vykoupaly a vydrhly a vyměnily jí špinavou noční košili za šaty ze zeleného hedvábí, přivezené z dlouhé plavby do Prvního z měst a zručně upravené na její postavu. Lemy měly prošívané zlatou nití a mohly se směle měřit se šaty, které nosívala dřív, a že mívala opravdu nádherné kousky. Tolik jich bylo a tak pečlivě ji do nich matka Kyre strojila, až občas mívala dojem, že to šaty nosí ji, a ne ona je.

Ze všech stran ji obklopovaly silné zdi, silní válečníci, otroci a přepych. Hlava by se jí měla točit úlevou. Ale stalo se jí něco podobného, jako když se běžec zastaví k odpočinku a pak nemůže vstát. Z útěchy měla závrať, připadala si slabá, bolavá, zraněná zvenčí i zevnitř, jako by celá její bytost byla jedna velká modřina. Skoro si přála, aby byla zase na palubě Černého psa, lodi Modrého Kutíře, třásla se, hleděla do deště a třikrát za hodinu se musela doplazit po odřených kolenou k boku lodi a vyzvracet se přes něj.

„Tahle patřila mé matce, sestře krále Fynna.“ Laithlin jí pečlivě připnula náušnici, zlaté, pavučinově jemné řetízky, na nichž se téměř až ke Skařinu rameni rozlévaly rudé drahokamy.

„Je krásná,“ zaskřehotala Skara a musela se přemoct, aby nepozvracela celé zrcadlo. Ustrašenou, křehce vyhlížející dívku se zarudlýma očima, kterou v něm spatřila, málem nepoznávala. Vypadala jako svůj vlastní přízrak. Třeba vůbec neutekla z Jaletoftu. Třeba tam zůstala polapená jako otrokyně Jasného Jillinga a zůstane tam už navěky.

Všimla si, že Trnka Bathu si na druhém konci pokoje dřepla k princi, posunula mu ručičky na jílci dřevěného meče a tlumeným hlasem mu poradila, jak s ním správně máchat. Princ ji sekl přes nohu, Trnka se zazubila, až se jí nakrabatila hvězdicovitá jizva na tváři, a rozcuchala princi plavoučké vlasy. „To je ono!“

Skara dokázala myslet pouze na meč Jasného Jillinga, na démantovou hrušku blýskající se v šerém Hvozdu, hruď pobledlé dívky v zrcadle se začala ztěžka zdvíhat a ruce se jí chvěly –

„Skaro.“ Královna Laithlin jí pevně stiskla ramena, podívala se jí do očí svým tvrdým, ostrým šedomodrým zrakem a vrátila ji tak do přítomnosti. „Povíš mi, co se stalo?“

„Můj dědeček čekal na pomoc od spojenců.“ Slova z ní vycházela ploše jako včelí bzučení. „Čekali jsme na Uthilovy válečníky, a na Gormovy. Nikdo nepřišel.“

„Pokračuj.“

„Dědeček ztratil odvahu.

Matka Kyre ho přesvědčila, aby uzavřel mír. Vyslala holuba a stařena Wexen poslala nazpátek orla. Že nám odpustí, pokud se vzdáme Bailova mysu, stáhneme throvenské válečníky a umožníme velekrálovu vojsku volný průchod zemí.“

„Jenže stařena Wexen neodpouští,“ pravila Laithlin.

„Poslala do Jaletoftu Jasného Jillinga, ať za ni srovná účty.“ Skara polkla kyselé sliny a bledé dívce v zrcadle se zavlnil hubený krk. Tvářička prince Druina byla zaťatá válečnickým odhodláním, chlapeček se pořád oháněl dřevěným mečem a Trnka ho odstrkávala prsty. Princovy dětské bojové pokřiky zněly jako bolestné a zuřivé vytí ve tmě, blíž, stále blíž.

„Matce Kyre srazil hlavu. Dědečka probodl a nechal spadnout do ohně.“

Královna Laithlin vykulila oči. „Tys… to viděla?“

Víření jisker, světlo v rozesmátých tvářích válečníků, hustá krev kanoucí z hrotu Jillingova meče. Skara se rozechvěle nadechla a přikývla. „Unikla jsem v přestrojení za otrokyni Modrého Kutíře. Jasný Jilling si hodil mincí, jestli ho taky zabije… ale ten zlaťák…“

Pořád ho měla před očima, jak se točí ve stínech a odráží barvy ohně.

„Bohové byli té noci při tobě,“ vydechla Laithlin.

„Proč mi potom zavraždili rodinu?“ chtělo se Skaře zaječet, avšak dívka v zrcadle se i přes nevolnost usmála a zamumlala náležitou děkovnou modlitbu k Tomu, který řídí kostky.

„Poslali tě za mnou, sestřenice.“ Královna jí pevně stiskla ramena. „Tady jsi v bezpečí.“

Hvozd, který ji po celý život obklopoval a byl pro ni stejnou jistotou jako hory, shořel na popel. Vysoký štít, jenž stál dvě stě let, skončil v troskách. Nepřátelé roztrhali Throvensko, jako když vítr roztrhá kouř. Už nikdy nebude nikde v bezpečí.

Přistihla se, že se škrábe na líci. Pořád na ní cítila chladné konečky prstů Jasného Jillinga.

„Všichni jste ke mně tak hodní,“ vypravila ze sebe a zkusila potlačit kyselé říhnutí. Odjakživa měla choulostivý žaludek, ale od chvíle, kdy se vyškrábala na palubuČerného psa, jí to v břiše bouřilo stejně jako v hlavě.

„Patříš do rodiny a jenom na té záleží.“ Královna Laithlin ji naposledy stiskla a pak ji pustila. „Musím si promluvit s mužem a se synem… totiž s otcem Jarvim.“

„Můžu se zeptat… Modrý Kutíř je pořád ještě tady?“

Královnina nelibost byla přímo hmatatelná. „Ten chlap je sotva co víc než pirát –“

„Mohla bys ho za mnou poslat? Prosím?“

Laithlin se možná zdála tvrdá jako křemen, bezpochyby však zaslechla ve Skařině hlase tón zoufalství. „Pošlu pro něj. Trnko, princezna má za sebou těžkou zkoušku. Nenechávej ji o samotě. Pojď, Druine.“

Princ, který Skaře sahal sotva po stehna, se na ni vážně podíval. „Pá pá.“ S tím zahodil dřevěný mečík a rozběhl se za matkou.

Skara zůstala hledět na Trnku Bathu. Musela k ní zvedat hlavu, zvolený štít byl mnohem vyšší než ona. Trnka by hřeben zjevně neupotřebila, na jedné straně hlavy měla vlasy vyholené na tmavého ježka a na druhé spletené do uzlů a copů, zacuchané a ověšené menším bohatstvím v podobě zlatých a stříbrných kroužků.

Tahle žena se sama střetla se sedmi muži, zvítězila a na zápěstí jí teď pronikavým žlutým světlem zářil elfí náramek, který dostala za odměnu. Tahle žena nosila místo hedvábných šatů zbraně a místo klenotů jizvy. Ani v nejmenším nehleděla na to, co se sluší a patří, a nikdy se za to neomlouvala. Spíš by prorazila dveře hlavou, než aby zaklepala.

„Jsem tu vězněm?“ Skara to myslela jako výzvu, ale vyšlo to z ní jako myší pípnutí.

Trnka se tvářila nečitelně. „Jsi princezna, princezno.“

„Podle mých zkušeností v tom není velký rozdíl.“

„Hádám, žes asi nikdy nebyla v žaláři.“

Pohrdání, a kdo by jí to mohl mít za zlé? Skaře se tak stáhlo hrdlo, že skoro nemohla mluvit. „Určitě si říkáš, jaká jsem měkká, slabá, zhýčkaná husa.“

Trnka se zostra nadechla. „Vlastně jsem myslela na to… jaké to bylo, když jsem uviděla mrtvého otce.“ V její tváři možná nebylo po jemnosti ani stopy, ale v hlase ano. „Myslela jsem na to, jaké by asi bylo vidět jeho smrt. Vidět ji na vlastní oči a nemoct nic dělat, jenom se dívat.“

Skara otevřela ústa, nevyšlo z ní ovšem ani slovo. Trnka jí nepohrdala, litovala ji, a to Skaru dusilo víc než opovržení.

„Vím, jaké to je, tvářit se statečně,“ řekla Trnka. „Jen málokdo to zná líp než já.“

Skara měla pocit, že se jí snad rozskočí hlava.

„Říkala jsem si…, že na tvém místě… bych si oči vyplakala.“

A Skarou hloupě škubl mohutný vzlyk. Zavřela oči, ucítila pod víčky pálení a vyhrkly jí slzy. Žebra se jí zachvěla. V krku jí hvízdalo a chrčelo. Stála se svěšenýma rukama a celý obličej ji bolel, jak prudký to byl pláč. Nějaký zasutý kout její mysli namítl, že to má daleko do slušného chování, ale nedokázala to zastavit.

Uslyšela rychlé kroky a Trnka ji objala jako dítě a držela ji, pevně, přepevně, jako dědeček, když se dívali na pohřební hranici jejího otce. A ona se na Trnku pověsila, brečela jí do haleny a kvílela poloslova, jimž sama nerozuměla.

Trnka se nehýbala, nevydávala žádné zvuky, jenom Skaru dlouho objímala. Dokud se nepřestala třást. Dokud vzlyky nezeslábly v kňučení a kňučení v přerývaný dech. Potom velmi jemně poodstoupila, vytáhla odněkud kus bílé látky, a i když sama měla poslintanou halenu, vysušila skvrnku na Skařiných šatech. Potom princezně hadřík nabídla. „Mám ho na čištění zbraní, ale řekla bych, že tvůj obličej bude o hodně cennější. A možná i nebezpečnější.“

„Omlouvám se,“ zašeptala Skara.

„Není za co.“ Trnka cvrnkla prstem do zlatého klíče, který nosila pod krkem. „Pláču ještě hůř každý ráno, když se vzbudím a vzpomenu si, za koho jsem se vdala.“

A Skara se zasmála, ještě jednou vzlykla a u nosu se jí udělala velká bublina. Poprvé od té noci se zase trochu cítila sama sebou. Možná nakonec z Jaletoftu přece jen unikla. Utřela si obličej a vtom někdo váhavě zaklepal na dveře.

„To jsem já, Modrej Kutíř.“

Když se k nim potom nahrbený námořník přišoural, bylo na jeho otrhanosti cosi uklidňujícího. Byl stejný u lodního kormidla i v královniných komnatách. Už jen pohled na něj dodal Skaře sílu. Takové lidi potřebuje.

„Pamatuješ si mě?“ zeptala se ho Trnka.

„Na tebe člověk jen tak nezapomene.“ Kutíř sjel očima ke klíči pod jejím hrdlem. „Blahopřeju ke svatbě.“

Trnka si odfrkla. „Pro mě za mě. Ale neblahopřej mýmu muži. Ten se pořád ještě tluče do hlavy.“

„Poslala jsi pro mě, princezno?“

„Ano.“ Skara popotáhla, zadržela slzy a srovnala ramena. „Co máš teď v plánu?“

„Nemůžu říct, že bych si kdy dělal plány. Královna Laithlin mi nabídla slušnej obnos, když budu bojovat za Gettsko, ale, no, válka je pro mladý. Možná se s Černým psem vydám zpátky po Divíně…“ Podíval se na Skaru a ušklíbl se, jako by ho něco zabolelo. „Slíbil jsem matce Kyre, že tě zavezu ke tvý sestřenici –“

„A navzdory všemu nebezpečí jsi svůj slib dodržel. O nic víc bych tě žádat neměla.“

Kutíř se ušklíbl ještě bolestněji. „Takže to hodláš udělat?“

„Doufala jsem, že bys mohl zůstat se mnou.“

„Princezno… Jsem starej nájezdník, dobrý roky už mám dvacet let za sebou, a ani ty nejlepší za moc nestály.“

„Bezpochyby. Když jsem tě poprvé spatřila, hlavou mi proběhlo, že jsi ošlehaný jako stará příďová ozdoba.“

Kutíř se podrbal v prokvetlém vousu. „To bude asi pravda.“

„Zmýlila jsem se v tobě.“ Skaře přeskočil hlas, ale odkašlala si, nadechla se a pokračovala. „Teď už to vím. Ošlehané zvíře na přídi je to, které čelilo nejhoršímu počasí, a i přesto dovedlo loď bezpečně domů. Nepotřebuji krásu, potřebuji věrnost.“

Kutíř se ušklíbl ještě víc než předtím. „Celej život žiju svobodně, princezno. Nehledím napravo nalevo, jen k obzoru, před nikým se neshýbám, jen před větrem –“

„Poděkoval ti obzor? Odměnil tě vítr?“

„Nijak zvlášť, musím říct.“

„Já to udělám.“ Vzala jeho mozolnatou dlaň do svých jemných. „Aby člověk mohl být svobodný, potřebuje cíl.“

Kutíř sjel očima ke své ruce v jejích a pak se obrátil k Trnce.

Ta pokrčila rameny. „Válečník, co bojuje jen sám za sebe, není nic jinýho než hrdlořez.“

„Viděla jsem tě ve vypjaté chvíli a vím, že ti můžu věřit.“ Skara opět přitáhla jeho pohled a zadívala se mu do očí. „Zůstaň se mnou. Prosím.“

„Ach, bohové.“ Kutířovi se zvrásnila tuhá kůže kolem očí, usmál se. „Jak mám něco takovýho odmítnout?“

„Neodmítej. Řekni, že mi budeš pomáhat.“

„Budu, princezno. Přísahám. Na slunce a na měsíc.“ Na chvíli se odmlčel. „Ale s čím ti mám pomáhat?“

Skara se přerývaně nadechla. „Říkala jsem, že chci, aby Throvensko bylo zase svobodné, aby dědečkova síň zase stála a mrtvolu Jasného Jillinga rozklovaly vrány, pamatuješ?“

Modrý Kutíř notně vyklenul ježaté obočí. „Za Jasným Jillingem stojí veškerá síla velekrále. Prej padesát tisíc mečů.“

„Meče vybojují jen půl války.“ S tím si Skara přitiskla jeden prst k hlavě, a to tak silně, až to zabolelo. „Druhá půlka se musí vybojovat tady.“

„Takže… máš plán?“

„Něco už vymyslím.“ Pustila Kutířovu ruku a podívala se na Trnku. „Plula jsi s otcem Jarvim do Prvního z měst.“

Trnka se na ni zamračila a shlédla na ni přes nos zlomený tolikrát, až srostl křivě. Snažila se odhadnout, k čemu princezna míří. „Baže, plula.“

„Utkala ses s Grom-gil-Gormem.“

„To taky.“

„Stala ses zvoleným štítem královny Laithlin.“

„To přece víš.“

„A když stojíš po jejím boku, určitě se taky často setkáváš s králem Uthilem.“

„Víc než jiní.“

Skara si setřela z řas poslední zbytky vlhkosti. Pláč si nemůže dovolit. Musí být statečná, chytrá a silná, nehledě na to, jak slabá a vyděšená se cítí. Musí bojovat za Throvensko, když to teď neudělá nikdo jiný, a slova se musejí stát jejími zbraněmi.

„Povídej mi o nich.“

„Co tě zajímá?“

Vědění je moc, říkávala matka Kyre, když si Skara stěžovala na její nekonečné lekce. „Chci vědět všechno.“

ZA OBA

Raith sebou zběsile škubl a probudil se, protože se po něm někdo sápal. Chňapl toho parchanta pod krkem, praštil s ním o zeď, zavrčel a bleskově tasil dýku.

„Při bozích, Raithe! To jsem já! Já!“

Až tehdy Raith v mihotavém světle louče visící na chodbě jen o kousek dál zjistil, že se chystá podříznout vlastního bratra.

Srdce mu prudce bušilo. Chvíli trvalo, než mu došlo, že je v thorlbyské citadele. Na chodbě přes Gormovými dveřmi, zamotaný do přikrývky. Přesně tam, kde má být.

„Takhle mě nebuď,“ odsekl a silou vůle povolil prsty levé ruky. Těsně po probuzení ho vždycky bolely nejvíc.

„Nebuď?“ zašeptal Rakki. „Řvals tak, že bys vzbudil celý Thorlby. Zase se ti něco zdálo?“

„Ne,“ zabručel Raith, sedl si, opřel se o zeď a nehty si promnul spánky. „Možná.“ Sny plné ohně. Valící se dým a pach zkázy. Šílené světlo v očích válečníků, v očích psů. Šílené světlo ve tváří té ženy. Její řev, když volala svoje děti.

Rakki mu nabídl láhev a Raith mu ji vytrhl a vypláchl si ústa popraskaná a bolavá od Gormových políčků, ale to nebylo nic nového. Nalil si trochu vody do dlaně a umyl si obličej. Byl celý zbrocený studeným potem.

„Mně se to nelíbí, Raithe. Mám o tebe strach.“

„Ty a strach o mě?“ Zřejmě během rvačky odstrčili Gormův meč a Raith ho teď sebral a přivinul si ho k hrudi. Kdyby král viděl, že ho tu nechal jen tak ležet, schytal by další facku, a možná i horší. „To je novinka.“

„Ne, není. Bojím se o tebe už dlouho.“ Rakki neklidně zatěkal očima ke dveřím do královy komnaty, nahnul se k bratrovi a naléhavě k němu zašeptal: „Mohli bysme prostě odejít. Mohli bysme si najít loď a odplout po Divíně a Dněle, jak o tom pořád mluvíš. Nebo spíš, jak jsi o tom pořád mluvil.“

Raith kývl hlavou ke dveřím. „Myslíš, že by nás nechal jen tak odejít? Myslíš, že by nám matka Skaer s úsměvem zamávala?“ Odfrkl si. „Měl jsem za to, že seš z nás ten chytřejší. Sen je to pěknej, ale není návratu. Už jsi zapomněl, jaký to bylo předtím? Když nám pořád byla zima a měli jsme hlad a strach?“

„A teď už strach nemáš?“ Rakki mluvil tak tiše, že v Raithovi vzkypěl vztek a zahnal hrůzu z jeho snů. Když na to přijde, vztekem řešil skoro všechno.

„Ne, nemám!“ zavrčel a potřásl Gormovým mečem, až jeho bratr ucukl. „Jsem válečník a hodlám si v téhle válce vybojovat slušný jméno a dost peněz, aby mi už nikdy nekručelo v břiše. Jsem na správným místě. Přece jsem o to bojoval, ne?“

„Jo, to teda bojoval.“

„Sloužíme králi!“ Raith se pokusil oživit někdejší hrdost. „Největšímu válečníkovi od Moře střepů. Nikdo ho neporazil ani v souboji, ani v bitvě. Rád se modlíš. Poděkuj Matce válce, že stojíme na straně vítězů!“

Rakki na něj hleděl z druhé strany chodby, záda měl opřená o Gormův zjizvený štít a ve vypoulených očích se mu leskla zář pochodně. Zvláštní, jak moc ten obličej připomíná Raithův, ale používá úplně jiné výrazy. Občas Raithovi připadalo, že jsou jako dvě příďové ozdoby, vyřezané stejně a navždy připoutané k jednomu a témuž plavidlu, avšak upírající zrak na opačnou stranu.

„Bude se zabíjet,“ zamumlal Rakki. „Víc než kdy dřív.“

„To asi jo,“ uznal Raith, lehl si, obrátil se k bratrovi zády, přitulil se ke Gormovu meči a zakryl se až po rameno. „Vždyť je válka, ne?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Půl války.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.