Přeložil Petr Kotrle

THE SIX

Luca Veste

Copyright © Luca Veste 2019

The moral right of the author has been asserted.

Translation © Petr Kotrle 2021

Cover Design © Dan Mogford 2019

ISBN 978-80-242-7278-8

Stevu Cavanaghovi – mému parťákovi, opraváři chatrných nápadů, průvodci, důvěrníkovi, ale především příteli.

Když bylo po všem, rozhostilo se ticho.

Nebylo to klidné ticho. Pokojné nebo mírumilovné. Bylo to dusivé mlčení, když na nás všechny padla realita.

Na mě.

Teď už nebylo cesty zpět. Nebylo možné se rozmyslet. Nešlo dát do pořádku naše chyby.

To bahno pod nehty cítím pořád. Na kůži jsem cítil krev, která mi nepatřila. Pach potu a strachu.

Mohl bych se stokrát důkladně vydrhnout, a stejně by to nestačilo.

Bylo by to tam pořád. Zadřené do hloubky, pomalu pronikající do kůže. Cosi, co barví mou krev na černo a mísí do ní led.

Špína.

Bolest.

Zlo.

Byla to moje chyba. Moje vina.

Na začátku byl chlapec. Malý, anonymní kluk, kterému byste nevěnovali druhý pohled. Tichý a zádumčivý.

Stane se z něho vrah, ale to přijde později. Prozatím bylo jen dítě a jedna písnička.

Pomeranče, citrony,

Klement ránem zazvoní.

Chybí pětkrát čtvrtina,

žalují od Martina .

Kdypak mi to zaplatíš,

starý Bailey cinkne výš.

Třeba budu bohatý,

zvoní v Shoreditch u trati.

A to bude asi kdy?

zvon ve Stepney z dálky dí.

O tom nemám tušení,

ten v Bow temně zaduní.

Svíčka ti přichází dobrou noc dát,

ráno tě o hlavu připraví kat.

Seky sek, seky sek, než poslední pad.

Děti tu písničku zpívaly a hrály si – ale jeho do hry nikdy nepřibraly.

Tak to začalo.

Tam se naučil, jak ji používat. Slova měla tolik významů. Dala mu něco, co nikdy předtím neměl.

Začal panenkami. Připravoval je o hlavu, zapaloval svíčky.

Později už ho to nenaplňovalo.

Potřeboval něco opravdovějšího.

Seky sek. Červené svíčky, které jim přinášejí smrt. Věčný spánek.

Dávalo mu to sílu. Pocit odplaty.

Úlevu.

Konečně.

Jedna

Telefony nám cinkly ve stejný okamžik. Na tvářích jsme měli úsměv, když jsme si přečetli poslední zprávu na skupinovém chatu, otočili jsme se k sobě a oba jsme beze slova souhlasili. Tak teď žijeme. Okamžiky prostoupené vibrováním nebo vyzváněním mobilních telefonů, abychom věděli, co se ve světě děje. Jsme kdykoli okamžitě k zastižení. Čekám, že až přijde konec světa, dozvíme se o tom z oznámení o přijetí mimořádné zprávy.

V jisté chvíli člověk pozná, že ho věk dohonil. Že už není mladý a čas se valí dál. Život se děje a člověk se musí rozhodovat, aby mu stačil, nebo se ho pokusit nějak zastavit. Už mu není patnáct ani dvacet – čtyřicítka se blíží a je třeba začít dospívat.

Mně se to stalo, když jsem si koupil dům a zajel si na devadesátkový hudební festival.

Ty dvě věci spolu nesouvisely, ale odehrály se v jeden týden.

Rozmazaná čára mezi nostalgií a budoucností plnou příslibů. Neviditelná čára, která to první uzavírá a to druhé zahajuje.

Ten hudební festival se objevil jako odkaz ve skupinovém chatu. Poslal ho Chris, Michelle odpověděla nějakými smajlíky, Stuart zareagoval den nato zdviženými palci a seznamem kapel, které by tam rád slyšel. Alexandra a já jsme už tou dobou debatovali, jestli to není moc blízko datu našeho stěhování, a po několika minutách jsme došli k závěru, že to zvládneme.

Šetřili jsme, jak se dalo, každá pence byla dobrá, abychom měli na zálohu. Měsíční splátky se daly bez větších problémů utáhnout, činily kupodivu míň, než kolik jsme platili za nájem.

Teď to bylo naše. První místo, o kterém jsme mohli doopravdy říct, že je to náš domov.

Tohle nám patřilo. Byly to jenom cihly a malta, ale když jsme si s Alexandrou vyzvedli klíče a poprvé vstoupili dovnitř, měli jsme zřetelný pocit, že jsme někam došli. Do dospělosti, k vlastnictví domu, k bytí.

Je až s podivem, jak se mohou neživé věci znenadání stát katalyzátorem úlevy.

Krabice ležely v domě, ale zůstávaly tvrdošíjně nevybalené. Všechny byly jasně označené, ale ne mojí rukou. Když jsem se jednou vrátil do pronajatého bytu, kde jsme bydleli, našel jsem náklad krabic popsaných různými místnostmi.

To byla Alexandřina práce. Neměl jsem s organizací žádné problémy, ale když se Alexandra pro něco nadchla, byl jsem bez šance. Než jsem se nadechl, ona už to měla hotové.

„Matte, neviděl jsi někde karimatku?“

Na okamžik jsem se zamyslel, co je sakra karimatka, a potom jsem si vzpomněl, přesně včas. Kdyby se tomu dalo nějak předejít, oželel bych další lekci táboření. Rozhlédl jsem se po místnosti s otázkou, jak se nám tady podaří něco najít, a pak jsem si jí všiml, jak je zaklíněná mezi dvěma krabicemi popsanými OBÝVÁK. Zavolal jsem na Alexandru, že vím, kde je, a pokračoval jsem v sestavování playlistu do auta.

Každá písnička byla připomínkou jiné doby.

„Rhythm is a Dancer“ od Snap! Ta byla z roku 1992 – šestý ročník základní školy. První školní diskotéka, kterou si pamatuju. Vůbec poprvé jsem tančil před lidmi. Ze stejného roku byly „End of the Road“ od Boyz II Men a „Stay“ od Shakespeare’s Sister. Taky „I Will Always Love You“, ale tu písničku a film, na který se Alexandra každoročně dívala, bych z nějakého neznámého důvodu raději zapomněl.

1993. První a druhý ročník na střední. Éra Wet Wet Wet a té písničky, která se na špici hitparády držela celý rok. Nepatřil jsem k jejím fanouškům, ale na playlistu jsem ji nechal. Přidal jsem taky verzi „Without You“ od Mariah Carey a něco od Pata Bantona, D:Ream a East 17.

1997. Desátý a jedenáctý ročník na střední. Puffu Daddymu chybí Notorious B.I.G. Will Smith válí s „Men in Black“. Přidal jsem No Doubt, Natalii Imbruglii a The Verve. Kvůli smíchu, který to určitě vyvolá, jsem přidal Hanson.

A se zpěvem se přidají všichni.

1999. Poslední rok na střední. Rok, kdy jsem přišel o panictví a hudební vkus se ještě víc zúžil. Objevili se Steps a S Club 7. „Tragedy“ nesmí chybět. Stejně jako Shania Twain. Pak – podle mého skromného mínění – nejlepší popová písnička všech dob, „Baby One More Time“ od komicky mladé Britney Spears.

Usmál jsem se pro sebe. Každá písnička se mi vybavila okamžitě a živě. Soundtrack mého mládí. Přihodil jsem na seznam několik písniček od Cast a Space, protože byli výborní a byli místní. A taky proto, že naštvou našeho manchesterského kamaráda Stuarta.

Víkend bude plný vzpomínání a bolavých krků od zpěvu písniček, které z nějakého důvodu pořád umíme nazpaměť.

„Zrovna jsme koupili dům, ale vyměníme ho za stan na poli,“ řekl jsem, když do místnosti vstoupila Alexandra. Nechal jsem doplňování playlistu a zvedl jsem k ní oči z pohovky, které nebylo souzeno zůstat tam, kam jsme ji den předtím položili. „Nechápu, jak se to stalo. Tady máme pořádnou postel. A zdi.“

„Přestaň skuhrat,“ odpověděla, zavrtěla hlavou a usmála se pro sebe. „Kam se poděl tvůj smysl pro dobrodružství? Přece ještě nejsme tak staří, abychom nemohli vyrazit pod stan, ne?“

„Říkám jenom, že jsme se určitě dostali do fáze, kdy si můžeme dovolit mít pořádné zdi. Zdi, Alexandro. To je tenhle nový vynález, díky němuž v noci neumrzneme.“

„Sarkastičnost je tvoje nejmíň přitažlivá vlastnost. A kam se poděla zábava? Smyslem tohohle víkendu je vrátit se do mladých let, ne? To znamená, že budeme venku s tisícovkami dalších lidí.“

Nadechl jsem se, abych v diskusi pokračoval, ale pochopil jsem, že to nemá smysl. Ve skutečnosti jsem se na to těšil úplně stejně. Až na to, že byl říjen a já mám prakticky pořád studené nohy.

„Dal jsi pod auto tu věc?“

Zamračil jsem se. Potom jsem si podle toho, jak obrátila oči v sloup, vzpomněl, o čem mluví. „Nejsem si jistý, jestli je to dobrý nápad. Představa, že nechám náhradní klíčky připevněné k autu, se mi moc nezamlouvá. Připadá mi to, jako by si člověk říkal o průšvih. Tobě ne?“

„Je to naprosto bezpečné. A navíc je to jenom bezpečnostní opatření. Jestli ztratíš klíčky od auta na nějakém poli u Bathu, budeš si pak týdny stěžovat, kolik to stálo.“

„Tak jo, fajn, udělám to, až tam přijedeme.“ Černou krabičku jsem měl na stole. Měla kombinační zámek a uvnitř náhradní klíč od auta. Dala se připevnit do podběhu a tvářila se jako nerozbitná. Já jsem si tak jistý nebyl. Jako kombinaci jsem použil památné datum – naše výročí. Naše nejnovější výročí.

„Jsi připravený vyrazit?“ zeptala se Alexandra a ještě něco přidala do třetího batohu – první dva už byly v kufru. „Za patnáct minut se máme setkat s ostatními.“

„Jo, právě končím, jenom si nemůžu vzpomenout na tu písničku, kterou Michelle zpívala v přírodovědě v desátém ročníku…“

„‚Saturday Night‘ od Whigfield.“

„To je ono,“ řekl jsem a naťukal to do vyhledávacího pole. V playlistu teď bylo víc než dvě stě písniček. Většina z devadesátých let, ale přihodil jsem ještě pár sentimentálních balad z osmdesátek.

„Tak dělej,“ pobídl jsem ji a pak jsem se usmál, když Alexandra zezadu přistoupila k pohovce, na níž jsem seděl, a objala mě kolem ramen. Zaklonil jsem se a opřel se hlavou o její tělo. „Víš, jací jsou, když přijedeme pozdě.“

„Vím. Jenom mě tak napadlo… že jsme tuhle místnost ještě nepokřtili.“

Když jsem vstával, měl jsem úsměv od ucha k uchu. A když jsme zatahovali závěsy, hihňali jsme se jako dva puberťáci.

Přijeli jsme pozdě.

Zhruba o hodinu později už jsme ujížděli po M6 na jih a z plných plic zpívali spolu s Aerosmith. Na zadním sedadle byli Michelle a Stuart – Chris a Nicola jeli ve druhém autě za námi.

Michelle z naší party vždycky zpívala nejlíp. Teď ze zadního sedadla vyřvávala melodie, jako bychom byli na karaoke v hospodě Coopers ve městě. Hlasitě a skoro nikdy čistě. Někdy před týdnem se nechala ostříhat na mikádo, které jí teď poskakovalo kolem obličeje, když se hýbala. Pořád jsem pokukoval do zpětného zrcátka a do vlastního monotónního zpěvu jsem se usmíval.

Celé to byl Chrisův nápad. Skoro jako by věděl, že něco takového všichni potřebujeme – způsob, jak udělat čáru za naším mládím a smířit se s tím, že je nám všem pětatřicet a měli bychom ve svých životech postoupit do další fáze. Stuart a Michelle nepotřebovali moc přesvědčovat. Pro ně to byla jednoduše šance dát se znovu dohromady a pokračovat v nejdelším vztahu „jsme spolu – nejsme spolu“ od éry Rosse a Rachel.

Byl to trochu jiný hudební festival – každá vystupující kapela byla buď před dvaceti lety doopravdy poloslavná, nebo šlo o revivaly slavnějších jmen. No-Way-Sis místo Oasis. Blurred místo Blur. Slice Girl místo… no, pochopil jsem to celkem rychle.

Myslím, že jako skupina přátel jsme všichni ustrnuli ve vývoji. Bylo nám přes třicet, a teprve jsme si kupovali vlastní bydlení. Žádný z nás ještě nebyl rodič. Místo toho jsme cestovali po světě, žili v pronajatém bydlení, místo budování kariéry jsme prostě měli práci.

Byli jsme lidé, které bulvár s oblibou označoval termínem mileniálové.

Nikdo z nás neměl rád na toastu avokádo, takže aspoň to nám hrálo do karet.

Alexandra mi položila ruku na stehno, když jsem poklepával na volant v rytmu hudby, vyřvávající z reproduktorů v autě. Podle navigace v telefonu jsme před sebou měli ještě několik hodin cesty. Podíval jsem se na ni a vesele jsem se zašklebil. Alexandra zareagovala tím, že si druhou ruku přitiskla na srdce a napodobila hlas Celine Dion, který se rozléhal autem.

Kdybych věřil na dokonalé okamžiky – jak se zpívalo v další písničce z devadesátek –, tohle by byl jeden z nich. Chtěl jsem si ho zavřít do bubliny a žít v něm navěky.

I když po obloze připluly mraky a zatemnily den tak, že jsem si zvedl sluneční brýle na hlavu. I když na čelní sklo dopadaly kapky deště. I když se Michelle a Stuart začali na zadním sedadle hádat… pořád jsem se usmíval.

Jako by nás nikdy nemohlo potkat nic zlého.

Dvě

Stuart a jeho řídnoucí blonďatá kštice se maličko zklidnili. Michelle, která seděla vzadu vedle něho, měla takovou výdrž, že byl bez šance. Když jsem se podíval do zpětného zrcátka, uviděl jsem, jak vrásky, které se mu rozbíhají po tváři, ohlašují nástup středních let. Hlavně kolem očí. Jeho pleť měla pořád barvu bronzového písku a dokonale upravené strniště vousů na jeho tváři zatím nešedivělo. Zkusil jsem si ho představit ve čtyřiceti nebo v padesáti, ale nepodařilo se mi to. Jelikož pořád vypadal na dvacet, bylo pro mě už tak dost těžké smířit se s tím, že je stejně starý jako já.

Cesta pokračovala s větrem nostalgie v zádech. „Here Comes the Hotstepper“ a „It’s Oh So Quiet“ se vyvedly obzvlášť hlasitě. Zhruba po hodině jsme zastavili na nějaké benzince a lidé v autech se prostřídali. Cestu, která měla zabrat tři až čtyři hodiny, se nám nějak podařilo protáhnout na šest a půl.

Nikomu z nás po celou dobu nezmizel z tváře úsměv.

Při jedné ze zastávek jsme stáli s Chrisem na říjnovém sluníčku a popíjeli kávu. Alexandra a Nicola si mezi sebou podávaly plechovku Carlsbergu z chladicí tašky. Tušil jsem, že než dorazíme na místo, budou ji mít jako z praku. A nám s Chrisem nepotrvá dlouho je dohnat.

Na zdi u vchodu visel leták, že se někdo pohřešuje. Mladý muž, něco pod dvacet. Fotografie vypadala jako ta, kterou pořizuje při zadržení policie, a mě napadlo, jestli se opravdu ztratil, nebo prostě zapomněl říct rodině, že ho za něco zabásli. Někdo přes fotografii načmáral nápis: „Dostal ho Svíčkař!“

„Svíčkař?“ řekl jsem, podíval se na Chrise a povytáhl při tom obočí. Chris pohlédl na leták a obrátil oči v sloup.

„Ty tu historku neznáš?“ zeptal se Chris. Zavrtěl hlavou a vyrazil ze sebe posměšný zvuk. Když se hýbal, vlasy, kterých měl čím dál míň, mu padaly do očí. Přijde doba, kdy už mu nikdo neřekne liverpoolský Hugh Grant. „To je ten sériový vrah, který má prý na svědomí všechny pohřešované v zemi. Když se u nás před několika měsíci někdo ztratil, policie dokonce musela vydat prohlášení, aby se pokusila zastavit fámy, které se o tom šířily po internetu. Ty děláš do počítačů, takže bys o tom měl vědět.“

„To, že dělám do počítačů, ještě neznamená, že vím o všem, co se na internetu šustne, Chrisi.“

„Jasně, jasně, jenom mě napadlo, že jsi na to mohl narazit.“

V podvědomí o sobě něco dávalo vědět. „Člověče, možná jo. Nebyl o tom nějaký dokument?“

Chris pokrčil rameny a napil se kávy. „To nevím. Michelle nám o tom říkala v autě. Nějaký chlap prý už roky zabíjí po celé zemi. Vždycky se prý objeví červená svíčka nebo něco takového. Rodinám lidí, kteří zmizeli, to možná pomáhá, aby to nesly o něco líp. Michelle si myslí, že je to pravda a policajti se to jenom snaží ututlat.“

„Mně to připadá jako blbost.“

„To každému, kdo má nějaký mozek.“

„Přesně tak, kámo,“ řekl jsem, poplácal jsem Chrise po zádech a změnil téma. „Mám za sebou dvacet minut zpívání hitů od Spice Girls.“

„Jo, dobře že na téhle akci nebudou.“

„Tys měl vždycky slabost pro Baby Spice.“

„Určitě to dává větší smysl než tvoje posedlost Sporty.“

Zavrtěl jsem hlavou a zasmál se. „To bylo jenom kvůli přízvuku.“

„Myslíš, že je na čase, abychom dospěli?“

„Už se stalo,“ odvětil jsem. Všiml jsem si, že Alexandra a Nicola se vracejí k autu. Vydali jsme se přes parkoviště za nimi a já se na Chrise uculil. Snažil jsem se, aby z mého hlasu nebylo slyšet rozrušení. „Chceme se začít pokoušet o dítě. A já v rámci příprav kupuju prsten.“

Chris se zastavil na místě. Musel jsem na něho syknout, aby byl zticha, protože ze sebe vydal zvuk, který připomínal vzrušené zvíře. „To myslíš vážně?“

„Buď zticha, prosím tě,“ řekl jsem, ale nedokázal jsem se ubránit úsměvu. „Jo, myslím. Je na čase. Právě jsme koupili dům, finančně jsme na tom dobře… a já jsem do ní pořád blázen. Tak na co bychom měli čekat? Mladší už nebudeme. Mluvíme o tom už nějakou dobu, ale dokud jsme nevyřídili ten dům, myslím, že jsme si nebyli jistí.“

Chris měl co dělat, aby potlačil smích „Už tě vidím s dítětem,“ prohlásil. „Jak se procházíš s nosítkem a permanentkou do chesterské zoo.“

„No jo, když to podáš takhle…“

„Jsem k tobě upřímný,“ řekl Chris a konečky prstů pravé ruky si z čela odhrnul patku vlasů. „Jenom ti nezávidím, jak vysvětlíš Stuartovi, že ti půjdu za svědka.“

„A nejsi náhodou trochu namyšlený?“ odpověděl jsem. Teď už jsem se smál otevřeně. „Kde bereš jistotu, že bych si vybral zrovna tebe?“

„Koho tady zase pomlouváte, vy dva?“

Zvedli jsme hlavy a uviděli Stuarta, který se k nám přidal. Chris se na mě podíval s komickým úšklebkem a hlavou mi pokynul. S povzdechem jsem Stuartovi vyložil to, s čím jsem se právě svěřil Chrisovi.

„Takže…?“ skončil jsem. Očekával jsem od Stuarta obvyklé kázání, že on se nikdy neusadí. Vždycky byl proti jakékoli představě stárnutí a dělání dospělých věcí. „Řekni mi, že marním život a měl bych zůstat svobodný. Ještě jednou.“

Stuart zaváhal a pak se na mě usmál. „Podle mě je to skvělé. A jestli chceš znát můj názor, tak je na čase.“

Chytil jsem se Chrise a dělal jsem, že skoro omdlívám. „To myslíš vážně? Velký Stuart Johnson považuje manželství a děti za dobrý nápad? Tomu nevěřím.“

Škádlivě do mě strčil a řekl mi, ať zmlknu. „Hele, i já vím, že už nejsme tak mladí jako kdysi. A kromě toho… třeba jsem taky přemýšlel o tom, že bych se usadil. Konečně.“

Sledovali jsme jeho pohled směrem k Michelle a vydávali přehnaná ách a  óch. Zasmál se. V žertovném rozpoložení jsme se vrátili k autům.

Přibližně o hodinu později, po průjezdu až příliš mnoha okreskami, které se daly sotva označit za silnice, jsme dorazili na festival. Teprve po vystoupení z auta jsem si uvědomil, že jsme se ocitli v naprosté pustině. Cestou jsme minuli pár farem, ale teď jsme byli na rozbahněném poli a všude kolem sebe měli akry půdy. Našli jsme si místo stranou a postavili stany co nejdál od všech ostatních. Za námi se do nedohledna táhl les. Chris se na mě po celou dobu stavění stanů přihlouple usmíval a najednou vypadal o deset roků mladší. Napadlo mě, že to možná platí pro nás všechny. Michelle a Stuart, popichovaní Alexandrou a Nicolou, se muckali jako puberťáci.

Bylo to jako kdysi a tak, jak jsme doufali, že to bude vždycky.

„Proč zrovna tohle?“ zeptal jsem se Chrise, když jsme si oba udělali pauzu a otevřeli si plechovku piva. „Důvodem, proč to udělat, asi nebyla všechna ta nostalgie, ne?“

„Podívej se na nás,“ odpověděl Chris a mávl rukou směrem k ostatním. „Je to naše poslední šance, než se s Alexandrou vezmete a založíte rodinu…“

„Nemluv o tom tak nahlas…“ uculil jsem se, ale Chris mě odbyl mávnutím ruky.

„Oba víme, že se nemůžete dočkat, až do toho praštíte. Vezmete se, budete mít děti. Stuart se buď probere a uvědomí si, že Michelle je ‚ta pravá‘, nebo znovu vyrazí do světa, jestli to nemyslel vážně. Já a Nicola budeme normálně fungovat dál. Každým dnem starší. Všiml jsem si téhle akce a napadlo mě, že je to bezvadný způsob, jak uzavřít jednu kapitolu našich životů. Dává to smysl?“

„Asi jo,“ řekl jsem, pořádně jsem si přihnul a vydal ze sebe hlasitý, spokojený povzdech. „Takže ty a Nicola uděláte to samé?“

Chris se pro sebe zasmál. „My už jsme se vzali,“ odpověděl. „Přece jsi tam byl, nebo si nevzpomínáš?“

„Myslel jsem, jestli budete mít děti. Vlastně jsem překvapený, že je ještě nemáte.“

Chris si položil ruku zezadu na krk, jako by si ho potřeboval promasírovat. „Víš, Matte, ono nemusí být tak snadné počít…“

„Nic takového netvrdím,“ řekl jsem rychle, naštvaný sám na sebe, že jsem do toho tak šlápl. Vzpomněl jsem si, jak mi řekl, že nemohou mít děti. Myslím, že tak deprimovaného jsem ho neviděl ještě nikdy. „Mohli byste přece nějaké dítě adoptovat nebo tak něco. Myslím, že byste byli skvělí rodiče.“

„Já taky,“ odpověděl Chris, ale pak pokrčil rameny. „Kdo ví? Momentálně se Niky soustředí na to, co máme. Mluvíme o tom, ale nevím. Něco ti ale řeknu – jsme spolu víc než dvacet let a já bych pořád udělal cokoli, aby byla šťastná. A ona by udělala totéž pro mě.“

Na chvilku na nás padlo ticho. Pak jsem to zaplašil. „Ty vole, koho by napadlo, že z nás stárnutí udělá sentimentální idioty? Pojďme se pořádně ztřískat, jako za starých časů.“

Chris se nahlas zasmál a ťukl svou plechovkou piva o mou. „To beru.“

Nedlouho nato jsme se ztratili v partě a jejím blbnutí.

Všech šest. Měli jsme dobrou náladu, smáli se, pokřikovali, vyprávěli si. Vzpomínali na časy, kdy jsme byli mladší. Na naše úmluvy, opilecké stesky, společné zážitky. Všechno se to z nás vyhrnulo v kolektivním výtrysku sounáležitosti.

Byli jsme znovu mladí, na jeden poslední víkend.

Bylo nás šest. A tak to bylo, co jsem si pamatoval. Z toho, co začalo jako přátelství, se skoro pro všechny z nás stalo něco víc.

V noci tma zhoustla a my jsme se smáli, pili a zpívali. Bavili jsme se, jako by znovu byla devadesátá léta a my neměli žádné starosti.

V noci, když se rozhostilo ticho, jsme se cítili úplně stejně.

Tři

Pohlédl jsem na Alexandru a usmál jsem se. „Stálo to za to?“

„Stálo,“ odpověděla, pohladila mě po ruce a zadívala se k pódiu. Hrála poslední kapela, a přestože z místa, kde jsme stáli, vypadali její členové jako tečky, i tak to byla skvělá zábava.

Skoro jako by žádný z nás ani nebyl o dvacet let starší. Když jsem se předtím během dne rozhlédl kolem sebe, jako by nám všem bylo znovu osmnáct. Skákali jsme, smáli se a zpívali písničky, jejichž texty jsme ve skutečnosti neznali. Do mezer jsme si vymýšleli vlastní slova.

Ždímali jsme ten zážitek do poslední kapky radosti. Sice nám bylo kolem pětatřiceti, ale jako bychom byli znovu děti.

Když teď nad námi svítil měsíc a hudba dohrála, měli jsme pocit, jako bychom to mohli dělat věčně.

„To byl víkend,“ řekl Stuart s úsměvem od ucha k uchu, který měl vždycky, když se napil. Ještě nemluvil zastřeně, ale tušil jsem, že to nebude dlouho trvat. „Jsem rád, že jsem jel.“

„Jo, to věřím,“ odpověděl jsem. Můj pohled se potkal s Alexandřiným, když mě vzala za ruku. Kývl jsem směrem k Michelle, která hleděla na Stuarta rozostřenýma očima. Alexandra se zachichotala a zakryla si ústa. „Pojďme zpátky. Je to odsud kus cesty.“

Vydali jsme se po dvojicích do tmy. Občasné fluorescenční světlo shora se nás snažilo vést. Postavili jsme si stany na úplném kraji pole, protože jsme chtěli být od mladších účastníků co nejdál.

Ale to bylo asi jediné, podle čeho se ten víkend dalo poznat, že patříme ke starším obyvatelům stanů. Většina publika, na které festival cílil – to znamená lidé přes třicet, jako my –, se pro stanování nerozhodla. Kemp se zdál být plný těch, kteří si prostě chtěli zatančit na hudbu, již si mlhavě pamatovali jako batolata.

„Co myslíš, kolik jsme jich nakonec viděli?“ zeptala se Alexandra, když jsme se plahočili přes pole, a položila mi ruku na paži nad loktem.

„Kapel? Vážně nevím. Za tři dny možná dvacet, třicet?“

„Některé z nich už vypadaly dost staře. Taneční pohyby jsou tam pořád, ale všichni jsou dnes trochu pomalejší.“

„Všichni stárneme,“ poznamenal jsem a přitisknutím své paže k tělu jsem si přitáhl její ruku blíž. Zareagovala tím, že mě do ní hravě dloubla.

„Mluv za sebe. Já budu jezdit na festivaly ještě v osmdesáti. Tancovat dlouho do noci.“

Tiše jsem se zasmál a čekal jsem, až si o mne znovu opře hlavu. Byla nedělní noc. Konec dokonalého víkendu. Tři dny popíjení, zpěvu, smíchu a žvanění.

„Je to jako vrátit se na univerzitu,“ řekl jsem s pohledem upřeným na Chrise a Nicolu, kteří šli vepředu. Stuart a Michelle byli za námi a dělali to, čím podle všeho strávili většinu víkendu – olizovali se jako zamilovaní puberťáci. „Být bez starostí, dostatečně mladý, aby nebylo třeba dělat si hlavu z žádných následků. Nemuset vstávat ráno v absurdní hodinu do práce…“

„Nadměrně pít, nadměrně kouřit…“

„Jo, to taky,“ řekl jsem, ohlédl se přes rameno a usmál se na Stuarta a Michelle. Byli zavěšení do sebe a vždycky po několika krocích se zastavili, aby se mohli líbat a osahávat. „Myslíš, že těm dvěma se to tentokrát doopravdy podaří?“

Alexandra se ohlédla a pak se podívala znovu na mě. „Bylo by na čase. Je jasné, že se k sobě dokonale hodí.“

„Ne že bychom jim to už mnohokrát neřekli.“

Ti dva se scházeli a rozcházeli, co jsem si pamatoval. Nikdy se však nerozešli nadobro – vlastně jsme nikdy pořádně nevěděli, jestli spolu zrovna jsou nebo ne. Nehádali se, nepadala mezi nimi zlostná slova. Nebylo třeba volit strany. Jeden den jednoduše byli pár a druhý už ne.

Vypadalo to, že jim to tak vyhovuje.

„Asi nejsou jako ti dva,“ řekla Alexandra. Myslela tím pár před námi, Chrise a Nicolu. „Podle mě jsou jiní. Našli se tak brzo, že mezi sebe nepustili žádné pochybnosti.“

Musel jsem s ní souhlasit. Chrise jsem znal nejdéle ze všech, ale i tak jsem si vlastně nedovedl představit dobu, kdy by byl sám. Nicola se objevila na scéně prakticky hned, když jsem Chrise potkal. A jejich vztah se vyvinul stejně rychle. „A co my?“

Alexandra se zastavila, zvedla ke mně ruce a objala mě kolem krku. „Jen nám to trvalo o něco déle než těm dvěma. To je všechno. A snad si to Stuart a Michelle uvědomí, tak jako my.“

Usmál jsem se na ni a políbil ji.

„Dokonalý konec dokonalého víkendu,“ shrnula Alexandra. Úsměv jí zářil ve svitu měsíce.

„Ode mě žádný nesouhlas nečekej.“

Když jsme se všichni dostali ke stanům, jež byly v uplynulých třech dnech naším domovem, bylo po půlnoci. Nejbližší sousedé docela daleko, ale i tak k nám z toho směru doléhal tichý tep hudby. Každou chvíli se ozval pronikavý smích. Nebyl dost hlasitý, aby nás to trápilo. Z druhé strany stanů byl les, který celou oblast obepínal. Lány uprostřed zdánlivě nekonečného lesa. Využívali jsme krytí, které nám stromy poskytovaly – to znamenalo, že jsme každou chvíli nemuseli vyrazit hledat mobilní toalety. Pozdě v noci to žádná legrace nebyla, ale používal jsem svítilnu na mobilu a v těch několika případech, kdy jsem si musel ulevit po západu slunce, jsem nešel daleko za linii stromů.

První noc se nám Stuart pokusil vyprávět strašidelnou historku, která se točila kolem lesů. Byl to jeden z těch starých mýtů, který už jsme všichni slyšeli. Než se v příběhu stačil někam posunout, jeho strašlivé vypravěčské schopnosti zanikly v našem smíchu.

Ale nehledě na hrůzné historky, netoužil jsem chodit do lesa dál, než bylo nutné. Běhal mi z něho mráz po zádech dokonce i ve dne. Příliš mnoho stromů, příliš mnoho úkrytů.

Když jsme se v táboře připojili ke Chrisovi a Nicole, Chris už se přehraboval ve své hromadě jídla. Hodil mi pytlík brambůrků. Chytil jsem ho oběma rukama, skoro až moc prudce. Podal jsem ho Alexandře a sám jsem popadl další. Sedli jsme si na skládací židličky, které jsme si přivezli.

„Nikdo nám nic nešlohnul,“ řekl Chris. Byl to už známý refrén, který provázel každý náš příchod do tábora. „Z toho pohledu to byl úspěšný víkend.“

„Říkal jsem ti, že se není čeho bát.“

„No, já jsem si právě tak jistý nebyl,“ odvětil Chris. Dospěl na dno svého pytlíku brambůrků a nasypal si drobečky do úst. „Člověk dnes o těchhle akcích slýchá nejrůznější věci.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Není to přece tak dávno, co jsme byli na festivalu naposledy,“ namítl jsem. „Ty to podáváš, jako by nám bylo padesát a vzpomínali jsme na Glastonbury nebo něco takového.“

„Já budu ráda, až budu ve své posteli,“ prohlásila Nicola. Sedla si na trávu ke Chrisovým nohám a opřela se mu hlavou o kolena. „To je něco, co se od doby, kdy jsme byli posledně na nějaké takové akci, rozhodně změnilo. Už to nezvládám tak dobře jako kdysi, když nemám matraci z paměťové pěny.“

Protáhl jsem si ruku nad hlavu. „Vím, o čem mluvíš,“ řekl jsem. „Záda mě bolela celý den.“

„Nevypadalo to, že by tě něco trápilo, když jsi tam celé odpoledne poskakoval,“ poznamenala se smíchem Alexandra. Sáhla pro láhev s pivem a odzátkovala ji. „Nejsme tak staří, jak si myslíš. Tak přestaň dělat, že jsme.“

„Souhlasím, Alexandro,“ přidal se Chris, s kamennou tváří jako vždycky. „Člověk je starý jenom tak, jak se cítí. Myslím, že já bych s osmnáctiletým Chrisem ještě udržel krok. Možná bych ho i překonal.“

„No jo, ty jsi pil vždycky pomalu, hrozně jsi s tím nadělal,“ řekl jsem a vyhnul se očekávanému Chrisovu kopanci. Vůbec se ke mně nepřiblížil. Nicola se zahihňala.

Otevřel jsem ústa, abych něco řekl, ale hluk, který se ozval za námi, mi v tom zabránil. Bylo to z míst, odkud jsme přišli.

„Já věděl, že to bylo moc hezké, než aby to byla pravda,“ řekl tiše Chris. Každou slabiku jako by provázel povzdech. „Na festivalu se vždycky musí něco strhnout. Lidi už neumějí normálně přijet a pobavit se…“

Vstal jsem a zadíval se zpátky do tmy. „Psst,“ udělal jsem. Snažil jsem se rozeznat, co slyšíme. Zvýšené hlasy, jeden hluboký a jeden vysoký. Přicházely ze vzdálenosti dobré stovky nebo dvou set metrů, ale slyšeli jsme je i přes „hudbu“ od sousedů. „Já myslím, že to jsou ti dva.“

„Stuart a Michelle?“ podivil se Chris, vstal a postavil se vedle mě. „To určitě ne. Nikdy jsem neslyšel, že by si řekli hrubé slovo. Bude to někdo z té bandy, kterého něco vytočilo.“

Chris ukázal ke stanům v dálce, ale já jsem si nemyslel, že má pravdu. Slyšel jsem Stuartův hlas, vzduchem se k nám nesl jeho manchesterský přízvuk. Podíval jsem se na Alexandru a usmál jsem se. „Možná jeden z nich udělal tu chybu, že přišel s nabídkou sňatku.“

Alexandra mi úsměv neoplatila. Postavila se, zamračila se a udělala několik kroků. „Je to čím dál horší.“

Otočil jsem se směrem, odkud ty zvýšené hlasy přicházely, a uslyšel jsem je zřetelněji. Teď jsem si byl jistý, že jsou to Stuart a Michelle – zřetelně jsem slyšel, jak na sebe křičí, hádají se. A neustále se přibližovali k táboru.

„Vybereme si hned teď, koho podpoříme, nebo si počkáme, abychom se dozvěděli, proč tak křičí?“

Alexandra dělala, že mě chce hravě praštit do ramene, ale záměrně minula. „Třeba je to vážné.“

„Pochybuju,“ řekl Chris, udělal několik kroků dopředu, ale pak se otočil zpátky k nám. „Určitě to bude nějaká pitomost. Pojď, Matte, dojdeme pro Stuarta a uklidníme je.“

Zaváhal jsem. Podíval jsem se na Alexandru, ale nedávala na sobě nic znát. S pokrčením ramen a povzdechem jsem se vydal za Chrisem.

Čtyři

Nejdřív jsem si vůbec nebyl jistý, čeho se hádka týká.

Ale zanedlouho se to vyjasnilo.

Stuart a Michelle se vynořili ze tmy. Nijak se nesnažili maskovat, že mezi nimi zuří vážná roztržka. Teď to byla věc, která se týkala všech – a mohl jsem si jenom domýšlet, že příčinou je spíš alkohol než vyhraněné názory.

„Já myslel, že se nebudeme přidávat na něčí stranu, ne?“ řekl jsem, nikoli poprvé, když Nicola znovu vyjela po Stuartovi. „Naše hádka to není.“

„Jasně, ty to nejsi, kdo se s tím musí vypořádat, když Stuart zvedne kotvy a zase nechá Michelle samotnou.“

Nicola se na mě podívala, když to řekla, skoro jako by mě provokovala, abych se s ní začal hádat. Je z nás možná nejmenší – měří jen něco málo přes metr padesát –, ale stavěná je dobře a já jsem se veškerým konfrontacím s ní vždycky vyhýbal. Teď jsem si povzdechl a pokusil se pohledem najít pomoc u Alexandry, ale došlo mi, že dělá všechno pro to, aby se do toho nenechala zatáhnout.

„Navrhuju napít se a nechat hlavy vychladnout,“ promluvil Chris hlasem, který byl pořád vyrovnaný. Vždycky to byl on, kdo se snažil zklidnit situaci, ale nemyslel jsem si, že se mu to tentokrát podaří. „Nekažme si víkend hádkou. Můžeme si o tom promluvit jindy.“

„Ne, Chrisi,“ řekla Michelle. Ruce měla založené na hrudi a maličko se kolébala, jako kdyby s ní pohyboval neviditelný vítr. „Napít se v téhle situaci nepomůže. Řekla jsem jenom to, že je možná na čase, aby vyrostl a odhodlal se k nějakým definitivním rozhodnutím.“

Michelle obrátila obviňující prst k mlčícímu Stuartovi, který se s každou další sekundou od skupiny pomalu vzdaloval. Nezdálo se, že by ho její výbuch překvapil tak jako nás ostatní, ale evidentně se mu nechtělo zůstat, aby zjistil, k čemu to ve svém důsledku povede.

„Několik dní ses po mně plazil a teď prostě zase utečeš?“

„Tak jsem to nemyslel…“ řekl Stuart, ale i já bych ve tmě poznal na míli daleko, že je to lež.

„Tak jsi to nemyslel?“ zopakovala Michelle hlasitěji a posměšněji. Připadalo mi, že se zoufale snaží zamaskovat, jak se jí to dotklo. V tu chvíli bych Stuarta nejraději popadl a zahodil co nejdál.

Idiot.

„Co kdybys teď odešel a nechal nás o samotě? To ti přece nedělá problém, sbalit se a jít. Poslední přichází, první odchází. Není to tak? Toho se bojíš, že? Už dlouho to se mnou chceš nadobro skončit, ale nemáš na to koule, protože víš, co se stane, když to uděláš. Všichni z téhle party dají přednost mně.“

Stuart se smutně zasmál, ale když se podíval na nás ostatní, zarazil se. Na Chrise, který se jeho pohledu vyhnul a zkřížil ruce na prsou. Byl snadno čitelný, jako vždycky.

„Michelle, možná byste si o tom měli se Stuartem promluvit zítra, až budete mít čistou hlavu…“

Sotva ta slova z mých úst vyšla, uvědomil jsem si, že nepadají na úrodnou půdu. Michelle postoupila ke Stuartovi, který přestal ustupovat, ale hlavu měl skloněnou. Vypadalo to, jako by si zaujatě prohlížel něco na zemi.

„Řekni jim všechno,“ vyzvala ho Michelle tak, že se její hlas rozlehl přes okolní pole. Pár tábořících lidí určitě s velkým zájmem poslouchalo, ale jestli si to Michelle uvědomovala, nezdálo se, že by ji to nějak trápilo. „Řekni jim, co jsi mi celé ty roky dělal. Kolikrát jsi mě podvedl a lhal mi. Jak jsi porušoval sliby a pořád mi vykládal stejnou podělanou historku. Řekni jim, co jsi potají dělal. Přiznej se jim, jaký doopravdy jsi. Roky jsi mě využíval, ale s tím je teď konec. Mám toho už dost. Už ty tvoje lži nevydržím. Zašlo to příliš daleko.“

Poslouchal jsem, jak její hlas při vykřikování obvinění proti Stuartovi čím dál víc zesiluje. On jako by to všechno přijímal a ničemu se nevzepřel. Jako by věděl, že nemá obranu.

„… a teď, když jsi celý víkend předstíral, že se ke mně chováš úplně normálně, na mě vyklopíš tu sračku, že tady vůbec nebudeš. Celý víkend mi lžeš tím, co děláš, pak ani nepočkáš, až budeme na zpáteční cestě, a odhodíš mě, jako bych pro tebe byla jenom kus smetí.“

„Michelle, tak to není –“

„Ne, Stuarte,“ skočila mu Michelle do řeči, než mohl větu dokončit. Popotáhla nosem a přistoupila k němu blíž. Když teď promluvila, její hlas byl tišší. Pevnější. „Doufám, že umřeš. Nic jiného si nezasloužíš.“

Nicola okamžitě přistoupila k Michelle z boku a objala ji. „Pojď,“ vybídla ji. „Můžeš přespat ve stanu u mě. Chris zůstane na noc s ním a hned ráno odjedeme.“

Otočil jsem se k Alexandře. Otevřela ústa a chystala se mi něco říct, ale pak si to rozmyslela. Vydala se za ostatními dvěma ženami, zatímco Chris zamířil se Stuartem dál od stanů. Přidal jsem se k nim s odstupem několika kroků. Šli jsme mlčky, dokud jsme nebyli tak daleko, aby nás ostatní nemohli slyšet.

„Ona je mimo,“ prohlásil Stuart. Místo na nás dva se díval na vlastní nohy. „Nechápu, proč tak vyvádí.“

„Vypadá to, že už toho má dost, ty vole,“ řekl jsem, přišel jsem k němu a plácl ho po zádech. „Tolikrát jste se rozešli a sešli. Bylo celou dobu jasné, že nakonec jeden z vás bude potřebovat něco pevnějšího. To je život.“

„To je právě ono,“ odpověděl Stuart. Teď se na mě díval. Bělma jeho očí byla ve tmě matná, ale i tak jsem z jeho pohledu cítil, jak moc chce, abych mu věřil. „Já jsem se k tomu nikdy nestavěl lhostejně. Ona vždycky vycouvala. Už roky jsem chtěl, abychom byli spolu pořádně, ale ona nikdy nebyla připravená. A teď mi to najednou všechno vmete do obličeje.“

„Kámo, nemůžeš říct, že to, čím se ohání, není pravda,“ promluvil tichým, klidným hlasem Chris. Byl vždycky takový. Hlas rozumu, když někdo z nás klopýtl. Významně se na Stuarta podíval. „My přece víme, že jsi jí vždycky nebyl úplně věrný.“

„Jak to může být podvádění, když nejsme doopravdy spolu?“

Vzpomněl jsem si na jednu televizní postavu z doby před několika desítkami let, jak vykřikuje: „Vždyť jsme se rozcházeli,“ a zavřel jsem ústa, abych se nezačal smát.

Bylo to všechno hrozně absurdní. Jako bychom se všichni vrátili do školy. Puberťáci, kteří se hádají kvůli hloupým maličkostem, na nichž nezáleží. Možná nás pokus vrátit se do mládí na hudebním festivalu nějak poslal o patnáct let zpátky i emočně.

„Určitě si nepřeje, abys umřel,“ pokusil jsem se odlehčit napětí, nejspíš neúspěšně. „Ale i tak bude možná nejlepší spát s jedním okem otevřeným.“

„Ty vole, mě trápí spíš to, že to Nicola vezme jako návod,“ odvětil Stuart a dloubl loktem do Chrise. „Z té holky mám větší vítr než z kohokoli jiného. Když se s ní hádáš, děláš to pro jistotu z jiné země?“

Chris na žert nezareagoval a podle všeho to ani jako žert nevzal. „My se nehádáme,“ řekl, pokrčil rameny a kopl do hlíny pod nohama. „Taková hrůza z ní snad nejde, ne?“

„Ne, jasně že ne,“ prohlásil jsem a strčil jsem do Stuarta, aby řekl totéž. Chris tu drobnou lež očividně přijal. „Všichni jsme to přehnali s pitím a moc nám to nemyslí,“ řekl jsem místo toho a zatřásl jsem Stuartovi ramenem. „Zítra to bude zase fajn. Možná je na čase otevřeně si s ní promluvit. Vím, že z toho máš strach, a možná to právě z toho vzešlo. Co jsi jí řekl?“

„Že se chystám na několik měsíců odjet do ciziny.“

„Tak to bude ono. Hele, kámo, přestaň dělat blbosti. Řekni jí, co cítíš, a jednou provždy se rozhodni, jestli byste měli být spolu nebo ne.“

„Myslím, že po tomhle to nebude chtít slyšet…“

„To nemůžeš vědět,“ vložil jsem se do hovoru, než to mohl Stuart doříct. V tu chvíli jsem chtěl hlavně jít spát. Víkend na mě začínal doléhat – spánkový deficit, alkohol, hluk. Ani normálně jsem neměl dobré spaní, ale od doby, co jsme přijeli, jsem spal každou noc sotva víc než dvě hodiny. „Ráno bude všechno jinak. Michelle se uklidní a tentokrát si vážně budete muset promluvit.“

Než jsme se všichni vydali zpátky, zahlédl jsem ve tmě jeho úsměv. Když jsme došli ke stanům, bylo ticho, ale z toho, ve kterém předtím spali Chris a Nicola, jsme slyšeli šepot. Díval jsem se, jak si Chris a Stuart beze slova vlezli do stanu, ve kterém spal Stuart.

V mém bylo prázdno. Nemusel jsem čekat dlouho, než se Alexandra vrátila.

„V pohodě?“ zeptal jsem se. Můj hlas byl i ve stísněném prostoru sotva slyšet. „Už je klid?“

Alexandra ve slabém světle elektronické lampičky, kterou jsem nachystal, přikývla. „Byla pořádně naštvaná, ale vypadá to, že teď na ni padla obrovská únava. Což je trochu škoda. Bylo by zajímavé vidět, co by se dělo, kdyby po něm skočila.“

„Byl by to konec party, to je jasné.“

„Všechno musí někdy skončit.“

Zabručel jsem nějakou odpověď, ale položil jsem si hlavu na podlahu a usmál se, když si Alexandra lehla vedle mě. Ovinula mě paží a propletla svou nohu s mýma.

„Slib mi, že nikdy nebudeme jako ti dva.“

„Slibuju.“

V tu chvíli jsem svůj slib myslel vážně, ale věděl jsem, že ho dost dobře nedokážu dodržet. Měl jsem za sebou dost vztahů – samozřejmě většinou krátkodobých –, abych věděl, že věci mohou vzít rychlý spád. Někdy stačí jediná sekunda. Věci, které nás na začátku netrápí, se najednou můžou stát tím nejprotivnějším, co může člověk v danou chvíli dělat. Hádky, ke kterým by v prvních týdnech nikdy nedošlo, mohou stupňovat frekvenci.

Doopravdy druhého člověka nikdy neznáme.

Nakonec mě zmohl spánek. Těšil jsem se na pořádnou postel, ale tu noc jsem odpadl rychle.

Později během noci mě probudil nějaký zvuk. Ticho skončilo. Noc prořízla čepel ohromení a úžasu.

Pět

Křik jako by zpočátku přicházel z jiného světa. Byl zastřený, deformovaný a snový, iluze reality. V první chvíli jsem byl přesvědčený, že jsem jediný, kdo ho slyšel, ale když se ozval znovu, ucítil jsem, že Alexandra se vedle mě pohnula a tiše promluvila do noci.

„Co to bylo?“

Málem jsem se jí zeptal, jestli to slyšela taky, ale místo toho jsem zaslechl hluk z jednoho z ostatních stanů. Ticho mezi výkřiky bylo dusivé. Přerušoval je těžší dech Alexandry, která ležela vedle mě, zatímco jsme se snažili vymyslet, co dělat.

„Byl to člověk?“ zeptal jsem se šeptem, i když touhle dobou už ten křik musel slyšet každý. „Co to bylo?“

Moje oči už přivykaly tmě, když Alexandra popadla telefon a zapnula svítilnu. Světlo nás ozářilo a ona otevřela ústa, aby odpověděla, ale v tu chvíli rozmetal ticho další pronikavý zvuk. Byl palčivě povědomý.

„To je Stuart,“ slyšel jsem sám sebe, ale v tu chvíli už jsem se hrabal ze stanu. Džíny, které jsem nechal zmuchlané ve vchodu, jsem měl na půl žerdi, když jsem se po čtyřech vyhrabal ven. Namáhavě jsem se postavil. Současně začali ze stanů kolem mě vylézat ostatní. Vnímal jsem je jen mlhavě, když jsem se rozběhl k místu, odkud jsem slyšel křičet Stuarta.

Bylo to v lesích za naším tábořištěm. Nepřemýšlel jsem; vědomě jsem se nezabýval tím, co dělám. Jednoduše jsem vyrazil tím směrem a nevšímal jsem si, jak mé nohy protestují, když jsem se řítil do lesa. Někde v hloubi mysli jsem byl rád, že jsem si na nohách nechal ponožky, aby mi nebyla zima. Na dlouhé boxerky, které jsem si bral na spaní, jsem si natáhl džíny, ale horní polovinu těla jsem měl holou, takže mi ve tmě rozdíraly tělo trčící větve.

V hlavě mi během několika sekund zavládl chaos. Začalo to přerušovanými obrazy Stuarta v nebezpečí. Uvězněného. Ztraceného ve tmě. Potom mě panika sevřela do kleští hrůzy a odmítala povolit.

Stuartovo volání o pomoc bylo prostoupené jednou věcí. Strachem.

Za sebou jsem slyšel hlasy, ale důležitější byl můj hlas, který volal Stuartovo jméno.

Byl jsem v lesích necelou minutu, ale připadalo mi to, jako by uběhly hodiny. Tělo jsem měl napumpované adrenalinem, oči se zoufale snažily přizpůsobit okolní tmě.

„Stuarte!“

Dolétl ke mně další výkřik. Změnil jsem směr a běžel jsem dál. Jak jsem se nořil hlouběji, les čím dál víc houstl a ozvěna mi vracela vlastní namáhavý dech.

Polekaný výkřik vyšel z míst vzdálených jen několik metrů a já se pustil do zdolávání svahu mezi stromy. Pak jsem přepadl. Nohy se snažily najít oporu, ruce pod sebou nahmataly hlínu. Odmetl jsem listí a větvičky. Vršek se objevil na dohled a já postupoval dál vzhůru.

Pode mnou byla ve tmě mýtina. Když mě obklopila noční tma, neviděl jsem nic než siluety ve stínech.

„Pomoc!“ vykřikl Stuart a já se zastavil.

Vždycky jsem si myslel, že strach bude jako pocit ledového chladu. Proběhne mi žílami a přimrazí mě na místě. Myslím opravdový strach. Takový, který člověk ucítí, když v noci zaslechne v prázdném domě nějaký zvuk. Nebo když se pohřešuje milovaná osoba. Nikdy jsem se nepovažoval za statečného nebo odvážného. Vždycky jsem měl podezření, že zkamením, změním se v nepoužitelný špalek.

Teď nebylo po ledu ani památky, zato jsem cítil, jak mi stoupá teplota, myšlení se zbystřuje a vlády se ujímá nějaký prastarý instinkt.

Slyšel jsem vlastní křik, ale neměl jsem s ním nic společného. Jako by to byl hlas někoho jiného, kdo mě jednoduše využívá jako nádobu.

Zlomilo to zakletí a já jsem vyrazil k nim.

Ano, uvědomil jsem si náhle, že je to tak.

K nim.

Stuart nebyl sám.

Slyšel jsem zvuk těl narážejících do sebe. Výkřiky a zavřísknutí doprovázející to, jak vráželi do okolních stromů. Všechno to postupně sílilo ve stěnu hluku.

Nejdřív jsem si myslel, že osobou, která drží Stuarta na zemi, je Chris, ale pak jsem ucítil, jak jeden z mužů kolem sebe šíří hnilobný zápach – neznámý a podivný –, a udělalo se mi jasno.

Byl to cizí člověk.

Byl to někdo, koho jsem neznal.

Ubližoval mému kamarádovi.

Prodral jsem se k nim, cizího člověka jsem ze Stuarta strhl a začal jsem do něj prudce bušit zaťatými pěstmi.

Z prostoru vedle mě se ozval další zvuk, následovaný známou vůní drahé vody po holení, kterou používal Chris. Byla na jeho kůži pořád, držela se tam ještě několik hodin po použití. Měla na mě uklidňující účinek, když mě zavalila a obklopila.

Už jsem si v té tmě nepřipadal sám.

Pak jako by se svět pohnul a z mlhy, ve které jsem se pohyboval, se vynořila realita. Tmu narušilo světlo shora a uslyšel jsem Alexandřin hlas. Držela svůj mobil nahoře a měla na něm zapnutou svítilnu. Pak se objevilo další světlo z podobného zdroje, ale nepoznal jsem, kdo ho drží.

„Ne…“

Otočil jsem se za ní. Nechápal jsem, proč téměř okamžitě zmizela a vystřídal ji koberec hvězd.

Nad sebou jsem měl oblohu a v uších mi hučelo. Mírná pulsující bolest prudce zesílila a můj týl jako by se současně nafoukl do dvojnásobné velikosti.

V jednom okamžiku jsem si myslel, že už se nikdy nepohnu, ale pak mě něco ovládlo. Věděl jsem, že v lesích kolem číhá nebezpečí. Právě teď. Tady na mýtině. Něco se nám snaží ublížit a já to nemůžu dopustit.

Omámeně jsem se zvedl a natáhl jsem po někom ruku, abych získal oporu. Ten puch byl kolem pořád, zápach hniloby a rozkladu, který mi vtrhl do nosu a vyčistil mi hlavu.

„Matte –“

Slyšel jsem, jak ze sebe Chris vyrazil moje jméno, a pohnul jsem se směrem k němu. Světla z telefonů na nás svítila shora, pohybovala se kolem nás, jako bychom byli na nějaké divoké diskotéce. Uviděl jsem postavu, mohutnou a sukovitou, která vztekle vrčí a drží Chrise zezadu. Držela však ještě něco.

Bylo to obrovské. V první chvíli mě napadlo, že s tou rukou něco má. Potom mi došlo, co to je.

Mačeta. Snaží se nás všechny zabít.

U nohou postavy se Stuart držel za obličej a nadával do dlaní.

Nepřemýšlel jsem.

Nikdy jsem nebyl rváč. Za všechny ty roky jsem se připletl do jednoho nebo dvou konfliktů, kterým bylo těžké se vyhnout. Většina končila stejně. Tupým úderem sevřené pěsti do sanice, obvykle částečně vykrytým. Pak jsme se jednoduše váleli po podlaze, dokud nás někdo neroztrhl.

Tohle bylo jiné. Tady šlo o přežití.

Někdo útočil na moje přátele a já jsem je musel zachránit.

Na zemi vedle mě leželo cosi tvrdého. Chňapl jsem po tom. Kámen, menší než dlažební kostka a dostatečně těžký na to, aby mohl někoho zranit, ale ne zas tolik, abych ho nedokázal vzít a zvednout nad hlavu.

Udeřil jsem útočníka doprostřed zad. Zařval, prudce vydechl a svalil se na zem. Uslyšel jsem další zvuk, jak kov narazil na kámen. Upustil jsem kámen na zem vedle něho. Potom znovu propukl naprostý chaos.

Změť zvuků; najednou jsem vedle sebe slyšel Alexandřin hlas. Nicolin dech. Michellin pláč. Byli jsme všichni pohromadě.

Nevím, kdo z nás tomu muži co udělal. Cítil jsem bolest v chodidlech, což znamenalo, že jsem ho v některém okamžiku kopl, ale byla to nepřehledná vřava.

Těla narážející do sebe. Neartikulované projevy bolesti a strachu.

Najednou všechny splynuly, až z nich vzniklo rozmazané prázdno.

Pak se rozhostilo ticho, které jako by trvalo věčně. Žádné zvuky, žádný dech, nic. Pouze deka nenadálého klidu a nehybnosti.

Měsíční svit nad námi se schoval za mraky, jako by věděl, že se stalo něco temného, a potřeboval na to reagovat. Přestože měsíc zmizel, obloha byla tmavá o něco míň.

Červánky večer – pastýř má radost.

Červánky ráno…

Rozhlédl jsem se, ale pohledům ostatních jsem se vyhnul. Stáli jsme nedaleko jakéhosi pěkného zeleného pahorku. Obklopovaly nás stromy v podzimním rozpuku, na dohled nebyly silnice ani domy. Uvědomil jsem si, že už jsem tady byl. Ráno, několik hodin po svítání, když jsem měl kocovinu a doufal jsem, že se jí chůzí zbavím, než začnu znovu pít. Stál jsem na vršku sám a měl jsem pocit, skoro jako bych před sebou viděl rozprostřený celý svět. Palety zelených, hnědých a oranžových odstínů. Modrá obloha nade mnou jako by se táhla do nekonečna.

V tu chvíli nebyly žádné mraky. Na nebi stálo zastřené slunce, ale neprojevovalo se nijak příliš, nespalovalo ani neoslňovalo.

Žádná tma.

Žádná smrt.

Slyšel jsem hlasy sílící spolu s tím, jak se začala rozmáhat panika. Ticho skončilo, ale moje mysl se vzpírala to slyšet. Někdo mě vzal kolem ramen. Pokusil se mě odtáhnout zpátky, ale já jsem potřeboval vidět, co jsme udělali.

Potřeboval jsem to vidět.

Zvuk běhu, křik doléhající ze dvou různých směrů. Propukající spory. Výkřiky a obviňování. Slzy a hněv.

Byl jsem tam sám.

Nikdo už mi nebránil v pohybu. Bylo to teď jen nějaký metr nebo dva ode mě a já se nedokázal udržet.

Nad tělem jsem se zarazil. V obličeji měl krev. Pomalu z něho vytékala – ne, prýštila – a rozlévala se kolem v kaluž.

Když jsem k němu natáhl ruku, představil jsem si jeho vystrašený výraz.

Jeho bolest. Jeho trýzeň

Jeho němou prosbu o pomoc.

To všechno jsem si vymýšlel v hlavě, zatímco on zůstával bez života.

Hlína a prach na jeho obličeji, mísící se hnědá a červená. Hranaté rysy někoho, pro koho bylo tohle jeho království. Vyrušili jsme ho v jeho přirozeném prostředí, přesto byl mrtvý on. Ne my.

Člověk. To bylo všechno, co byl. To bylo všechno, co zbylo v potlučené tělesné schránce. Nedokázal jsem myslet jasně, v hlavě mi vířila změť hlasů a hluku. Jedna jediná myšlenka se mi honila hlavou, až se mi z ní udělalo nevolno.

Zabili jsme ho.

Zabili jsme ho.

Zabili jsme ho.

Šest

Ticho.

Nebylo slyšet ani dýchání. Jako bychom uplynulou minutu všichni společně zadrželi dech. Nebo deset minut. Nebo dvacet. Nebyl jsem si jistý, jak dlouho jsme tam stáli. S každou další sekundou jako by ubíhal celý život.

Pak mezi námi začalo rašit něco jiného.

Tíha uvědomění, co jsme udělali. Čím déle jsme tam mlčky stáli, tím byla reálnější.

Někdo promluvil jako první, ale netuším, kdo to byl. Nevím, jestli jsem to byl já. Slyšel jsem slova, ale jako by přicházela z husté mlhy chaosu.

„Co jsme to udělali?“

Ta věta zafungovala jako katalyzátor, aby svět znovu ožil. Opět jsem uslyšel zvuky. Potlačované vzlyky, těžký dech, šepot. Konečně všechny získaly ostrost. První pocit, který jsem si uvědomil, byl ten, že v tom nejsem sám.

Že jsme to udělali všichni.

„Je opravdu…?“ ozvala se Alexandra a v jejím hlase bylo tolik strachu, že poslední zbytky mého klidu vzaly za své. Otočil jsem se směrem k ní, ale neviděl jsem ji. Obloha byla každou sekundou o něco světlejší, ale mé okolí bylo stále nezřetelné.

Plakal jsem. Slzy se mi hrnuly do očí a já jsem je nedokázal zadržet. Bylo mi chladno, rozechvíval mě neviditelný vítr, přitom se mi po čele řinul pot a na tváři se mísil se slzami.

„Co jsi to udělal?“ slyšel jsem Nicolin hlas. Strach v něm chyběl. Místo něho tam byl hněv. Mlhavě jsem vnímal, že Stuart se zvedá, chytá se mé ruky. V jednom okamžiku tam tíha byla a ve druhém zase zmizela. Znovu jsem se podíval na zem. Na muže, který tam ležel na břiše a nedýchal.

„Chtěl mě zabít,“ řekl Stuart. Byl to poslední hřebíček do rakve. Nato se strhl křik. Nicola se na nás vrhla a její ústa nás zasypala obviněními a slovními údery.

„Je to tvoje vina. Tys to udělal. Co jsi tady vůbec pohledával? Vždycky jsem věděla, že nám zničíš život. Tys prostě nemohl být normální, že? Nemohl jsi nás prostě nechat být. Nebýt tebe, tak bychom tady nebyli. Já jsem jet nechtěla. Chris taky ne, ale tobě to nestačilo. Donutil jsi nás sem přijet, a teď se podívej, co jsi z nás udělal.“

„Mrzí mě to… Nechtěl jsem, aby se to stalo.“

Pokračovalo to dál a dál a já jsem poslouchal – Nicolin hlas se odrážel od stromů, které nás obklopovaly, a doléhal na nás. Její lež, že přijet sem byl Stuartův nápad, mě zmátla, ale zaniklo to v další sekundě chaosu. Otřel jsem si obličej rukávem a pomalu jsem postoupil směrem k Alexandře. Chtěl jsem… potřeboval jsem, aby mě viděla.

Michelle klečela na zemi a kolébala se sem a tam, tělo ovinuté pažemi. Něco si mumlala, říkala slova, kterým jsem nerozuměl.

„Musíme to zastavit,“ řekl Chris, když jsem začal vidět maličko zřetelněji. „Musíme něco udělat.“

„A co jako?“ zeptal se Stuart. Znělo to skoro jako smích. „Teď je trochu pozdě něco dělat, ne? Je mrtvý. Co můžeme dělat?“

„Zavolat záchranku?“

„Na to je pozdě,“ odvětil Stuart a promnul si rukou týl. Když ji dal pryč, zadíval se na dlaň a pak si jí sjel po noze. „Je konec. Už je konec.“

„Co se stalo?“ zeptala se Alexandra, než jsem se k ní mohl dostat. Prošla kolem mě, jako bych tam vůbec nebyl, a zamířila ke Stuartovi a Chrisovi. „Proč tě napadl?“

Stuart odvrátil pohled a otřel si ruce do přední části svého trička. Podíval se na Chrise a pokrčil rameny. „Šel jsem se jenom vyčurat. Pak jsem ucítil, že za mnou někdo je. Nejdřív jsem si myslel, že je to jeden z vás dvou, že mě chcete vystrašit, ale ten jeho puch… Poznal jsem, že to není Chris nebo Matt. Potom mám všechno rozmazané. Vzpomínám si jenom, že ležel na mně, snažil se sevřít mi rukama hrdlo, praštil mě do hlavy, tak jsem zakřičel o pomoc. Snažil jsem se zůstat naživu. Několikrát mě říznul… A pak jste se tady objevili vy všichni.“

„Kdo je to?“

„Jak to mám vědět? Nějaký lesní magor, který zabíjí lidi, co se normálně zajdou vychcat. Podle mě.“

„Jen tak bezdůvodně by tě nenapadl,“ řekla Alexandra, která se teď od nás znovu vzdalovala. „Nedává to smysl.“

„Měli bychom někoho zavolat,“ řekl tiše Chris. Třel si ruku, jako kdyby se chtěl zahřát. „Můžou přijít a pomoct nám. Určitě pochopí…“

„Ne,“ promluvil jsem poprvé. Nebyl jsem si ani jistý, jestli jsem doopravdy promluvil nahlas, ale podle toho, jak se ke mně všichni otočili, zřejmě ano. Zavrtěl jsem hlavou a zamyslel se nad vším, co bude následovat. „Podívejte se na nás. Je nás šest a on byl sám. Opravdu budou věřit tomu, co řekneme? Zabili jsme ho…“

„Prostě jim řekneme pravdu,“ prohlásil Chris. Přišel ke mně a položil mi ruce na nadloktí. Třásl se. „On na nás zaútočil a my jsme se bránili, to je všechno. Byla tma a on se snažil zabít Stuarta.“

„Chrisi, já jsem ho praštil…“

„To my všichni. Nejenom ty.“ Zvedl zbraň, kterou muž držel, a všem nám ji nabídl. „Podívejte se, co měl. Zasranou mačetu. Chtěl Stuarta zabít. Mě. Tebe. Jenom jsme se bránili…“

„To není důležité,“ řekl jsem a uslyšel, jak se můj hlas vrátil ozvěnou od okolních stromů. Výkřik byl dost hlasitý, aby umlčel dokonce i Michelle. Kolébala se pořád, ale už si nic nešeptala. „Uvidí jenom bandu lidí, kteří mají v těle alkohol a ve stanu drogy. Nic víc potřebovat nebudou. Budeme v prdeli. Tři proti jednomu. Ne, šest proti jednomu. Tak to řeknou. Nedá se poznat, že ta mačeta není naše. Bude na ní naše DNA.“

Nebyl jsem si jistý, jestli je to pravda, ale připadalo mi, že ano. Hlavní problém byly drogy. Nic víc než trocha trávy, ale to není podstatné. Já sám jsem nekouřil, ale Stuart začal třeštit oči, sotva jsem to řekl.

„Tak co tedy uděláme?“

„Nic,“ odpověděl jsem. Divil jsem se, kde se to ve mně bere. Sám jsem si nebyl jistý. To náhlé přesvědčení nezachovat se správně. Normálně. Někoho zavolat, aby nám pomohl. Ale věděl jsem, jak by to vypadalo. Co by to pro nás všechny znamenalo. Stalo by se z toho něco, čeho bychom se už nezbavili. Nikdy bychom nemohli zapomenout, co jsme udělali.

Nikdo by nám nevěřil.

„Není důvod, proč by nás někdo měl podezírat,“ pokračoval jsem se sílící jistotou, že mám pravdu. „Tyhle lesy jsou obrovské. Náš tábor je blízko, ale to není důležité. Nemáme důvod tady být.“

„Co když někdo viděl, jak sem jdeme?“ zeptal se Stuart, ale viděl jsem, že už ho mám na své straně. Neříkal ne.

„Jsou čtyři ráno. Je tma jak v pytli. Nikdo si nemůže být ničím jistý. Mohli bychom ho jenom odtáhnout hlouběji do lesa. Narafičit to tak, aby to vypadalo jako nějaká nehoda.“

„K patě stromu nebo tak něco,“ navrhla Nicola, která k nám mezitím došla. Hlas měla klidnější, ale viděl jsem, že oči jí divoce tančí. Čelo se jí lesklo potem. „Každou chvíli se stane něco takového.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Šest.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.