Přeložila Ivana Nuhlíčková

THE MEMORY OF YOU

Text copyright © 2018 by Jamie Beck

This edition is made possible under a license arrangement originating

with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with

Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

All rights reserved.

Translation © Ivana Nuhlíčková, 2021

ISBN 978-80-249-4376-3

Mé nejstarší přítelkyni Joanně, která mi pomáhá slavit nejšťastnější okamžiky a podporuje mě v těch nejhorších chvílích. Díky, že jsi měla odvahu oslovit cizího člověka, když ses před mnoha lety vracela ze školy.

Předmluva

Milí čtenáři,

děkuji, že jste si vybrali tuto knihu! Těšila jsem se, až vám představím Sanctuary Sound a okruh kamarádek, které si nějakou dobu říkaly parta z Lilac Lane. Nápad na tuto sérii vzešel ze sledování zpráv po ničivé explozi, ke které došlo na koncertu jedné zpěvačky v Anglii. Vzpomínám si, že jsem uvažovala o tom, jak snadno by se oběťmi podobného incidentu mohli stát moji vlastní puberťáci. To mě vedlo k úvahám, jak oběti a jejich rodiny takové události prožívají, jak různí lidé reagují na trauma. Tam někde začínaly rašit kořínky příběhů o Steffi, Claire a Peyton, každá z nich měla vlastní trauma, které musela překonat.

Steffi je jednou z nejtvrdších a nejodolnějších hrdinek, o jakých jsem kdy psala. Její příběh je velice silný, noří se z temnoty. Když jsem se na tuto knížku připravovala, zaskočilo mě nejen obrovské množství žen, které jsou ve Spojených státech každý rok sexuálně zneužívané, ale také síla, se kterou mysl některých na podobné trauma reaguje.

Při práci na příběhu jsem využila řadu zdrojů a konzultovala s psychology, ale protože sama psycholog nejsem, je možné, že jsem některé informace špatně pochopila, to jsou potom moje chyby. Protože jsem měla v úmyslu napsat příběh plný naděje, o tom, jak se člověk učí požádat o pomoc a postavit se svým strachům, některé věci jsem si upravila. Pokud se chcete o těchto tématech dozvědět víc, připojila jsem seznam některých zdrojů, které jsem při práci použila.

Doufám, že postavou Stefanie Lockwoodové jsem vzdala hold všem ženám, které takové trauma utrpěly a odvážně podstoupily bitvu, aby získaly zpátky svůj život a samy rozhodly, co pro ně bude určující.

S pozdravem

Jamie Becková

První kapitola

Nikdy nelituj ničeho, díky čemu jsi byla šťastná. Tahle rada, kterou dala Steffi její matka před mnoha lety na smrtelné posteli, jí poskytovala útěchu při nejrůznějších chybách. Když dnes zabočovala do Echo Hill Lane, úzké slepé ulice lemované stromy, kde ji čekala pracovní schůzka a mnoho šťastných vzpomínek, znovu se jí ta slova vybavila. Jenomže ta stará poučka se úplně nehodila k nepříjemné situaci, která ji čekala, protože to, čeho litovala, nemělo příliš společného s dobou, kterou tu trávila s Ryanem Quinnem a jeho rodinou, souvisela spíš s tím, jak je všechny opustila.

Zaparkovala dodávku naproti bílému domku v holandském koloniálním stylu, který pro ni byl kdysi druhým domovem. Když vypnula motor, zůstala sedět za volantem, protřepala si ruce a přemýšlela, jak dopadne její první hovor s paní Quinnovou po deseti letech. Vzdala se příjemného prostředí této rodiny poté, co Ryan odešel na vysokou. Kdyby ji teď viděli její bratři, určitě by si ji nepřestali dobírat.

Ale dnes nebyly její nepříjemné pocity důležité. Dnes šlo o práci, kterou s kamarádkou od dětství a současnou obchodní partnerkou Claire potřebovaly získat, aby se jejich firma na úpravy domů a bytů dál rozrůstala.

„O nic nejde,“ zamumlala si, zhluboka vydechla a otevřela dveře. Připnula si opasek na nářadí, přešla ulici a pokračovala přes trávník k malé verandě. Známé červené vstupní dveře jí vyvolaly úsměv na tváři, když třikrát rázně zaklepala. Nadechla se povědomé vůně nedalekého zálivu Long Island, aby se uklidnila.

Paní Q. otevřela, v koutcích modrých očí jí pohrával obvyklý živý úsměv. Z té vysoké ženy stále vyzařovala sebejistota, ačkoli posledních deset let jí přineslo nové vrásky. Ve světlých vlasech se rýsovaly šedivé pramínky. Okamžitě se mezi ně draly příjemné vzpomínky, ale Steffi se snažila nepodlehnout nutkání položit si ruku na srdce.

Viděly se po dlouhé době a z dveří se linula vůně máslových sušenek. Steffi se teď nemohla schovat, jako to udělala, když se náhodně setkaly to léto poté, co se s Ryanem rozešli, když zůstal na stáži v Bostonu.

Šla si do lékárny pořídit ještě na poslední chvíli několik věcí na letní cestu do zahraničí, tu, kterou jí Ryan předešlé léto rozmluvil, a zahlédla paní Q. ve frontě. Schovala se za regál s chipsy, dokud paní Q. neodešla. Znovu ji zaplavil smutek nad ztrátou jejich výjimečného přátelství.

Ještě nedávno žila Steffi v Hartfordu, během návštěv u rodiny se s nikým z Quinnových nesetkala, proto jí tak bušilo srdce a cítila se nejistá.

„Stefanie, vypadáš pořád stejně. Pojď dovnitř, ať nespálím poslední plech sušenek.“ Naznačila Steffie, aby vstoupila, ale neobjaly se jako kdysi. Potom zamířila přímo do kuchyně.

Zaskočily ji známé zvuky, vlastně se tu nic nezměnilo – dřevěná podlaha vrzala, schody, které vedly do Ryanova pokoje, pokrýval sisalový koberec. Steffi vrazila do krabic poskládaných vedle schodiště.

„Dávej pozor!“ zavolala na ni paní Q.

Na krbové římse stála velká fotografie Ryana a jeho dcery Emmy. S usměvavýma hnědýma očima a kakaovými vlasy byl stejně pohledný jako vždy. Val, jeho šťastná manželka, se mohla s tím pohledem probouzet každý den. Steffi si cestou do kuchyně přejela dlaní po hrudi.

Paní Q. ukázala vařečkou k tácu na kuchyňské lince. „Nabídni si.“

„Děkuju.“ Steffi si vzala jednu teplou silnou sušenku a zůstala stát v kuchyni. Při pohledu na skřínky z třešňového dřeva a desky ze zelené žuly si připadala, jako by jí zase bylo šestnáct.

Když dojedla sušenku, napadlo ji, jestli ty krabice znamenají, že se Quinnovi stěhují. Chtějí nějaké úpravy, aby jejich dům zaujal i mladé kupce? Mělo by jí to být jedno, ale představa, že by se odstěhovali, pro ni byla stejně bolestná, jako kdyby měla spálit svou oblíbenou knihu výstřižků.

To ale samozřejmě nemohla říct. „Vypadáte skvěle, paní Q.“

„Díky, ty taky.“ Přesunula poslední várku sušenek na mřížku, aby vystydly. „Obě jsme teď už dospělé. Říkej mi Molly.“

„Dobře.“ Steffi to v duchu zkusila, ale bylo těžké myslet na paní Q. jako na Molly. Zvlášť když toho mezi nimi zůstalo tolik nevyřčeného.

Molly vypnula troubu. „Tak povídej. Jak se máš?“

„Jako vždycky.“ Nebyla to úplně pravda, ale nechtělo se jí přiznat, že život nebyl vůbec takový, jak si ho kdysi představovala. Když teď stála v této kuchyni, ještě víc vynikala ironie její snahy uniknout do velkého světa. Nakonec skončila zpátky doma, zatímco Ryan měl svou právnickou kariéru a žil s rodinou ve velkém městě.

Molly zkřížila paže. „Sanctuary Sound ti musí po životě v Hartfordu připadat ospalé.“

„Ani ne.“ Doufala, že to je poslední polopravda, kterou tu bude muset vyslovit. „Je fajn být zpátky doma.“

Její rodné město s pěti tisíci obyvatel usazených na pobřeží Connecticutu se od městského života hodně lišilo. Přispěchala sem asi před dvěma měsíci a toužila se obklopit známým prostředím poté, co…

„Nenechalas za sebou nějakého přítele?“ vytrhl ji z úvah Mollyin hlas. V jejím klidném pohledu nebyla žádná zahořklost, nejspíš proto, že Ryan jí dal nádhernou vnučku, ale Steffi netěšilo, že se hovor ubírá právě tímhle směrem.

„Ne.“ Stiskla dlaně v pěst, až se jí nehty zaryly do kůže, a přitom si vybavila, jak krutě opustila Ryana. Když na to pomyslela, dodnes se jí svíral žaludek stejně, jako když tehdy ignorovala jeho telefonáty a esemesky. Teď byla dobrá chvíle změnit téma. „Na nic takového není čas. Teď máme s Claire spoustu práce, když rozjíždíme firmu.“

„Jste statečné holky, když se samy pouštíte do podnikání.“

„Městečko začíná ožívat, takže byla vhodná chvíle to riziko podstoupit.“

„Pravda, zažíváme příliv nových obyvatel.“ Mollyin úsměv i tón prozrazoval stejný nádech zklamání jako u jejího otce nebo dalších starousedlíků, kteří naříkali nad armádou bohatých mladých rodin hledajících staré domy na pláži, které se daly koupit pod cenou. Jenomže právě ti, které starousedlíci považovali za náplavu, byli pro Steffi cílovou skupinou.

Molly odložila misku a vařečku do dřezu a přidala i plech.

„Většina lidí z vaší generace se odstěhovala.“ Molly se zadívala někam do dálky, možná si v duchu přála, aby se obě její děti nebyly odstěhovaly. „To je prokletí dětství na malém městě. Člověk si myslí, že zbytek světa je zajímavější, hluboké vztahy, které obohacují život, berou jako samozřejmost.“

Steffi to s postupujícím věkem začínala chápat. Málem se zeptala na Ryana, protože mlčet o něm jí připadalo divné a zbabělé. Jenomže něco ji zarazilo. „Měla bych se podívat na tu zadní verandu, potřebuji si to připomenout, abychom se dohodly na rozsahu toho projektu.“

Úprava verandy na obývák bude jednoduchá práce a bude to hezký příspěvek do galerie zakázek, které bude moct ukazovat případným klientům.

„Půjdu s tebou, abychom spolu rovnou probraly moje představy.“ Molly si rozvázala zástěru a pověsila ji na háček. Vrhla váhavý pohled na špinavé nádobí ve dřezu, ale nakonec přece jen vykročila.

Steffi potlačila úsměv, když si vybavila, jak úzkostlivě pořádná Molly vždycky bývala. Ryan přiváděl matku k šílenství hromadami bot, oblečení, sportovního vybavení a drobečky, které za sebou se Steffi zanechávali, kdykoli vyplenili plechovku na sušenky nebo skřínku se sladkostmi, když přišli z tréninku. Když procházela za Molly kuchyňskými dveřmi na verandu opatřenou sítěmi, dolehl k ní zdálky zvuk záchranky.

Něco ji oslepilo, asi sluneční paprsek. Čas se zastavil a ona jen lapala po dechu.

Co se děje? Tady by slunce svítit nemělo.

Měla by tu být tma. Žádné slunce. Ani měsíc by neměl svítit.

Něco – nějaký stín – číhal na okraji… Chladný kov, mručení, cigaretový kouř a bolest…

„Stefanie?“ Mollyin dotek ji vytrhl z myšlenek. „Jsi v pořádku?“

Pramínek potu jí stékal po skráni. „Ano.“

Přinutila se soustředit na hliněné květináče na dlážděné podlaze, které přetékaly jasně žlutými begoniemi. Potom si všimla pohovky a dvou houpacích křesel z imitace ratanu, nahradily starý teakový nábytek, který si Steffi pamatovala.

„Vypadalas vyděšeně.“ Mollyin pohled prozrazoval obavy. Natáhla se a pohladila Steffie po rameni, potom ale ruku nejistě stáhla.

Steffi setřásla Mollyiny nevyslovené otázky. Nemohla na ně odpovědět, i kdyby chtěla. „Asi jsem se trochu zamyslela.“

„Nad čím?“

Steffi sáhla po zápisníku a vyhnula se tak Mollyinu tázavému pohledu. Rozpomenout se na jakýkoli detail bylo podobně obtížné, jako snažit se chytit mlhu. „O nápadech na ten projekt.“

Molly zaváhala a tváří se jí mihl pochybovačný výraz, potom ale sepnula ruce. „Přinesu ti trochu vody.“

Steffi zůstala na verandě a snažila se uklidnit. Posledních pár měsíců se jí stávalo, že ztratila pojem o čase. Ty mlhavé momenty nepřicházely nijak pravidelně, přičítala je nedávnému otřesu mozku.

Během fotbalové kariéry na střední i vysoké škole utrpěla otřes mozku mnohokrát. A před třemi měsíci dostala ránu do hlavy, když ji v temné uličce přepadli nějací gauneři, mířili na ni pistolí, zbili ji do bezvědomí a ukradli jí kabelku.

Do krku se jí draly žaludeční šťávy, ale soustředila se na dýchání a palčivý pocit zmizel. Molly se vrátila a podala jí sklenici vody, Steffi po ní dychtivě sáhla.

Toužila vymazat Molly z tváře ten ustaraný výraz a chovat se profesionálně, proto našla v zápisníku čistý papír a řekla: „Tak povídejte, jaké úpravy byste si představovala.“

Molly zamrkala, ale obavy úplně nezmizely. „Nic moderního. Byla bych ráda, aby stěny a podlahy ladily se stavbou ze čtyřicátých let, pokud to bude možné. Totéž se týká i vnějšku.“

Steffi otevřela dveře ven na zahradu a podívala se na konstrukci stavby. Molly kráčela za ní. Obě mžouraly v srpnovém slunci. „Neměl by být problém sladit tahle dvojitá okna ani obložení. Myslím, že bychom mohly odstranit ty desky a osadit okna, pokud nechcete raději francouzská okna až k podlaze.“

„Chtěla bych, aby to tu bylo světlé a abych měla výhled do zahrady.“ Molly ukázala na mohutné keře růží. „Jedny dveře budou stačit. Oken přidej co nejvíc, pokud to tu v zimě bude možné vytápět.“

„To nebude problém.“ Steffi se vrátila na verandu, kterou ze dvou stran tvořila zeď domu a ze zbylých dvou stran byla zasklená. Došla k delší kamenné zdi a ukázala na kuchyňské dveře v té kratší. „Ty dveře odstraníme a uděláme průchod tady a druhý tady, aby tu líp proudil vzduch a vnikalo sem víc světla.“

Poklepala na zeď, která vedla do chodby vedle schodiště.

„Dobrý nápad.“ Molly se podívala na hodinky a skousla si ret. Odkašlala si a mávla rukou. „Přibližně… Kolik to bude stát a jak dlouho to bude trvat?“

„Záleží na tom, jestli to chcete propojit s topením a klimatizací v domě, nebo tu chcete samostatné přenosné jednotky, a ještě na pár dalších věcech.“ Odložila zápisník a vytáhla metr, aby si upřesnila odhad.

„Nejsem nijak náročná. Hlavní je, aby to bylo funkční, takže úplně stačí to základní.“ Molly zabloudila pohledem ke kuchyňským dveřím, pak se podívala zpátky. „Jak to vidíš časově?“

„Tak šest až osm týdnů. Základy jsou, můžeme zachovat většinu konstrukce a střechu, to ušetří čas i náklady.“

„Výborně.“ Molly došla ke dveřím do kuchyně a chystala se vejít, Steffi mezitím dál měřila. „Nejlepší by bylo začít hned.“

Steffi zůstala na verandě, nechala metr svinout. „Molly, vždyť jsem vám ještě ani neudělala nabídku.“

Žena nad tou poznámkou jenom mávla rukou. „Zlato, já přeci vím, že jsi slušná.“

Steffi překvapeně stáhla obočí. „Můžu se zeptat, proč na to tak spěcháte?“

Molly se zarazila v otevřených dveřích a vrhla na Steffi zvláštní pohled, potom pokrčila rameny. „Stěhuje se sem Ryan a Emmy. Potřebujeme co nejdřív víc prostoru.“

„Ryan se vrací domů?“ Celým tělem se jí rozlilo horko. Zaujala obranný postoj, který si osvojila jako brankářka, byla připravená se rozběhnout nebo vyskočit, udělat cokoli, aby ochránila bránu – nebo v tomto případě svoji hrdost a srdce. Ryan se vrací domů? A proč se Molly nezmínila o Val?

Než stačila Molly cokoli vysvětlit, rozlétly se přední dveře a ozval se dívčí hlásek: „Babi, tady voní sušenky!“

Vzápětí vběhla malá Emmy Quinnová do kuchyně a zarazila se.

Ryan upustil klíče na stolek z ořechového dřeva, o který se kdysi zranil a měl potom jizvu vzadu na hlavě, odkopl žabky, přes rameno měl přehozené mokré ručníky plné písku. „Jsme doma,“ zavolal, jako by Emmyin vpád do kuchyně jeho matku nevaroval, co za bouři bude následovat. A Emmy byla teď opravdu divoká, zažívala bouřlivé emoce, které se přelévaly od veselého smíchu k záchvatům hysterie. Valino rozhodnutí odejít s milencem se na dceři podepsalo, Ryan a jeho rodina teď tápali, jak místo po ní zaplnit.

Netěšilo ho, že se musí nastěhovat k rodičům, ale nemohl odmítnout pohodlí návratu domů k čerstvě upečeným sušenkám a maminčině podpoře. A co bylo ještě důležitější, matčina pomoc s Emmy pro něho byla nedocenitelná. Dcera navíc potřebovala ve svém životě pozitivní vzor nějaké stálé ženy.

Pohlédl na nevybalené krabice, povzdechl si a pokračoval dál. Ty mohou klidně ještě půl hodiny počkat. Teď mu připadalo příjemnější dát si s dcerou čerstvě upečené sušenky.

Přesun z rozmanité předměstské společnosti na okraji Bostonu do nepočetné komunity poblíž pláže, kde trávil dětství, nebude procházka růžovým sadem. Příští týden začne chodit do práce a Emmy čeká čtvrtá třída v nové škole, což určitě přinese další kolo dramatických situací, až se bude snažit najít si nové kamarádky. Doufal, že jeho rodiče by občas mohli jeho dceři poskytnout starosvětskou lásku a trochu disciplíny. To byly dvě věci, které Val jejich dítěti nikdy dát nedokázala.

Obešel roh a zahlédl Emmy, jak tam stojí v růžových plavkách s plameňáky, tmavé kudrny se jí pohupovaly, nakláněla hlavu ze strany na stranu a dívala se na verandu.

„Co se děje, zlatíčko?“ Ryan si vzal sušenku a zakousl se do ní.

„Kdo je to?“ ukázala dcera směrem k matce, za níž stála nějaká žena. Steffi Lockwoodová?

Málem upustil sušenku a ruka se mu svezla dolů. Proč si Steffi povídá s jeho matkou? Než si uvědomil, co se děje, zjistil, že stojí uprostřed verandy. „Co se to tady děje?“

Ta příkrá slova jako by mu přejela po jizvě na duši.

„Ryane Andrewe Quinne! Co je tohle za pozdrav?“ pokárala ho matka a vrhla na něj pohled, který dával jasně najevo, že od něj očekává jiné chování. Potom se otočila k vnučce, která se za ním přiloudala na verandu. „Emmy tohle je slečna Lockwoodová. Přemění tuhle verandu na pokoj, kam by sis mohla přivést své nové kamarádky.“

Steffi si chvíli pohrávala s opaskem na nářadí a zdálo se, že by byla raději kdekoli jinde než v Ryanově zorném poli. Výborně. „Ahoj, Emmy. Klidně mi říkej Steffi.“

„Slečna Lockwoodová úplně stačí,“ vyhrkl Ryan bez přemýšlení. Rychlým pohledem na prsteníček zjistil, že není vdaná. Není divu. Věrnost a oddanost nikdy nepatřily k jejím silným stránkám a on nepotřeboval, aby se jeho dcera spřátelila s další ženou, která neplní sliby.

„Ahoj.“ Emmy upřela na Steffi zkoumavý pohled, zastavila se u opasku na nářadí a potom pokračovala k černomodrým pracovním botám. Vypadala jinak než Val a její kamarádky, ani jedna z nich by se nenechala zastihnout v krátkém overalu, nenalíčená a s vlasy staženými do culíku. Emmy se potom otočila k babičce. „Mohli bychom tu místnost vymalovat na růžovo babičko?“

„Myslím, že ne, zlato. Ale možná ti tatínek vymaluje na růžovo tvůj pokoj.“ Usmála se na Emmy, ta nadšeně pokyvovala hlavou.

„Ano! Prosím, tati. Prosím, prosím! Stejnou růžovou, jakou mám vymalovaný svůj pokoj doma.“ Upřela na něho velké hnědé oči. Kdyby si dovolil odmítnout, spustil by se vodopád. Neměl čas ani namalovat obrázek, natož vymalovat pokoj, ale Emmy zřejmě potřebuje v téhle pro ni nejisté době alespoň něco známého. Pokud jí růžové stěny pomohou zbavit se toho příšerného chování, s nímž se potýkal od Valina odchodu, bude si na to muset udělat čas. „Uvidíme, princezno.“

„Třeba nám pomůže maminka.“ Při pohledu na její úsměv plný naděje se mu sevřelo srdce.

Rozhodl se, že před Steffi se o Val bavit nebude. „Necháme tady ty dvě, aby si to dopovídaly.“

„No, radši mi dej ty špinavé ručníky, než rozneseš písek po celém domě.“ Matka mu vzala ručníky a chystala se je odnést do prádelny. „Své představy jsem Stefanii už vysvětlila. Co kdybyste si promluvili vy dva? Jsem si jistá, že máš nějakou představu, kde by mohla být velká televize.“ Proplula kolem něho a cestou ho poplácala po tváři. „Emmy, pojď se posadit ke stolu a já ti k těm sušenkám naliju trochu mléka.“

Ryan by se ke Steffi nejradši otočil zády, i vybalování krabic mu připadalo jako příjemnější činnost než se s ní bavit. Potom ale usoudil, že jí nedopřeje takovou radost, aby ho viděla rozčíleného. To by v ní jen vzbudilo falešnou představu, že nad ním má nějakou moc, a to samozřejmě nemá. Už mnoho let.

Pokud mu pouhé vzpomínky na to, jak se s ním rozešla, stále protínají srdce jako břitva, je to proto, že z dívky, kterou měl moc rád a vážil si jí, se vyklubala mrcha.

Rozkročil se a zkřížil paže, v duchu si připomínal, že musí zachovat klid. „Zaskočilo mě, že tě tu vidím.“

„Jo, no.“ Upravila si overal. „Taky mě ten telefonát překvapil.“

„No, to určitě.“ Protáhl si ztuhlý krk, začínal v něm ožívat právník. S chladným úsměvem se zeptal: „A co tě přimělo sem přijet? Zvrhlá zvědavost?“

„Ne.“ Zůstala na místě, ani se nepohnula, trochu povytáhla bradu. „Tu práci potřebuju. Rozjíždíme s Claire firmu a nemůžeme si dovolit nikoho odmítnout.“

„To pro tebe musí být nepříjemné, když uvážíme, jak miluješ svobodu.“

Zatraceně. Asi nedokáže úplně zachovat klid. Ta ironická poznámka představovala začátek hádky, která měla proběhnout před lety. Teď nemá význam. Měl by změnit téma. „Jak se má Claire?“

Claire McKennová, kamarádka z dětství, tvořila spolu se Steffi a Peyton Prescottovou na střední škole trojici známou jako parta z Lilac Lane. Zůstaly kamarádkami, dokud Peyton nepřebrala Claire přítele… Alespoň tak to slyšel.

„Daří se jí dobře.“ Steffi se dál tvářila ostražitě a bylo na ní znát, že má trochu obavy.

„Vážně? Dokonce i poté, co se na ni vykašlal přítel a utekl s Peyton?“ S pochybovačným úsměvem zavrtěl hlavou. „Taková byla ta proslulá soudržnost party z vaší ulice.“

Soucítil s Claire, sám něco podobného zažil víc než jednou.

„Peyton Todda nesváděla, vím, jak je smutná z toho, že Claire ublížila.“

„Ty Peyton hájíš?“ Vlastně by ho to nemělo překvapit. Zatnul zuby a na chvíli si představil, jak vykročí proti Steffi a přinutí ji dojít pozpátku až ke zdi, dokud se neroztřese nebo se nezačne plazit.

Její povzdech ale pro něj příliš uspokojivý nebyl. „Nejsem z toho všeho nijak šťastná, ale Peyton se dala s Toddem dohromady, teprve když opustil Claire.“

„Opustil Claire kvůli Peyton,“ připomněl jí Ryan.

„Já vím, ale Peyton je jako sestra. Hrozně mě mrzí, co udělala, ale nedokážu ji nenávidět, takže jí odpustím, i když je to těžké. Pokud jde o Todda, Claire je líp bez něho. On ji nemiloval. Až si to uvědomí a pozná někoho jiného, možná Peyton odpustí a budeme zase všechny kamarádky.“

„S tím nepočítej,“ zavrčel.

Dívali se jeden na druhého, v hlavách se jim znovu odehrávalo všechno, co spolu zažili. Byla snad tak naivní, že si myslela, že když člověk pokročí dál, vymaže to bolest z promarněné lásky?

Možná si to namlouvala, aby se zbavila vlastního pocitu viny kvůli tomu, jak se zachovala k němu.

Odmlka v hovoru mu dala možnost si ji důkladně prohlédnout. Culík, připomínka dob, kdy hrávala fotbal, naznačoval, že hnědé vlasy má stále dlouhé a rovně zastřižené. Oříškově hnědé oči se zlatými jiskřičkami, lemované výrazným tmavým obočím, odrážely její pocity jako obvykle. Hezká oválná tvář, která se mu vtiskla do srdce, vypadala téměř stejně jako v jeho vzpomínkách. Chyběl jen hravý úsměv. A pracovní šortky odhalovaly, že díky letům fotbalu a manuální práci má nohy stále pevné.

Polkla a odkašlala si. „Tvoje máma chce, aby tu byla spousta oken a francouzské dveře. Dál jsme se zatím nedostaly.“

„No, je to její dům. Takže mi do toho nic není.“ Otočil se a chystal se odejít dřív, než udělá nebo řekne něco ještě nepříjemnějšího.

„Ryane.“

Zastavil se, když vyslovila jeho jméno, ale neotočil se.

Znovu si povzdechla. „Myslím, že chce, abyste se tu tvoje dcera a ty cítili příjemně, takže jestli chceš tu velkou televizi nebo něco jiného, ráda bych to věděla, abych to zahrnula do plánů.“

Kolik večerů tady se Steffi strávili se zapálenými svíčkami, poslouchali, jak na střechu dopadá déšť, a mazlili se? Každé místo v tomhle zatraceném domě skrývá nějaké vzpomínky. Některé lepší než jiné. Bývaly doby, kdy by se vsadil, že je dva nic nerozdělí. Myslel si, že má štěstí v lásce, dokud se s ním nerozešla a nepokořila ho.

Vzhledem k tomu a Valině nedávné zradě poslední dobou soudil lidi dost příkře. „Stejně tu nezůstanu tak dlouho, aby na tom záleželo.“

Netušil, nakolik je to pravda, ale doufal, že si tak do půl roku najde vlastní bydlení. Zatím potřeboval peníze na rozvod. Val si podle něho nezasloužila ani cent z jeho těžce vydělaných peněz, zvlášť když opustila dceru a přestěhovala se ke svému zbohatlíkovi. Soud to ale zřejmě bude vidět jinak.

Když ho Steffi opustila, plakal, modlil se a v hloubi duše doufal, že se dají znovu dohromady. Když ho zradila Val, neuronil ani slzu. Hned následující den dal dům do prodeje, odhodlaný neplýtvat city ani energií na další ženu, která ho nechtěla. Našel si v Hartfordu místo asistenta veřejného obhájce a rozhodl se využít situace, kdy nemusí platit nájem, dokud se trošku nerozhlédne. Mezitím byla jeho matka nejen nejlacinější chůvou pro jeho dceru, když se vracela ze školy, ale také nejspolehlivější.

„Je mi líto, jak dopadlo tvoje manželství…,“ vypravila ze sebe Steffi.

Mělo by jí to být líto. Kdyby se nevzpamatovával z toho, jak s ním ona zatočila, s Val by se vůbec nedal dohromady. Její neplánované těhotenství během posledního ročníku posunulo jejich vztah někam, kam se nejspíš neměl dostat, ale určitě nelitoval, že má dceru. Emmy dávala jeho životu smysl a plnila ho nezměrnou láskou. „Do mého manželství ti nic není. Radím ti, abys to nechala být.“

„Samozřejmě, právníku.“ Ostrý tón v jejím hlase ho vyprovokoval, aby se k ní otočil. Jako právník běžně jednal se zločinci a policisty, podobné měření sil pro něj nebylo nic těžkého. Sklopila pohled, ale vzápětí znovu vzhlédla. Tentokrát měla výraz daleko mírnější. „Poslyš, vypadá to, že tady budu nějakou dobu pracovat, takže by bylo fajn, kdybychom mohli začít nějak lépe. Možná bychom mohli být i přátelé.“

Odfrkl si. „Ne. Díky. K přátelství je potřeba důvěra a já ti nevěřím. Takže se ke mně klidně můžeš začít chovat stejně, jako když jsme byli na vysoké. Tvař se, že neexistuju. Tehdy mě to ničilo, ale teď mi to vyhovuje.“

Prásk! Asi tak tři vteřiny po opožděném uvolnění nahromaděného vzteku se cítil, jako by měřil tři metry. Jenomže pohled na její drobná svěšená ramena a zarudlé tváře ho okamžitě vrátil zpátky na zem a cítil se mizerně.

Znovu si upravila overal, na tváři měla teď neproniknutelný výraz.

„Omlouvám se, že jsem ti ublížila, zdá se, že ses změnil v někoho, koho bych možná ráda neměla.“ Vytáhla metr a vykročila po obvodu verandy. „Budu se ze všech sil snažit, abych se ti klidila z cesty.“

Nebylo pochyb o tom, že se změnil. A ona tu změnu uvedla do pohybu. Potom ho jeho manželka a práce vystavily daleko větším nespravedlnostem, poznamenalo ho to cynismem a zahořklostí.

Když se s ním Steffi rozešla, byla to plachá dvacetiletá dívka. Uplynulo deset let. Od té doby jsou z nich jiní lidé, možná se změnila i ona. Možná litovala toho, co udělala. Jenomže on má určitě na starosti důležitější věci než ji nebo přetrvávající pocit křivdy.

Nedokázal se přimět, aby se omluvil, jak se na ni utrhl, tak ukázal do pravého rohu místnosti. „Možná by ta televize s úhlopříčkou sto dvacet centimetrů mohla viset tamhle.“

Zarazila se a pohlédla na něho. „Vezmu to v úvahu.“

„Díky.“ Potřeboval se osprchovat. Mokré plavky plné písku ho začínaly svědit. „Určitě se tady ještě uvidíme.“

Vešel do kuchyně a zastihl Emmy s prsty ponořenými v šálku mléka a nasáklých drobečcích. Všude kolem se rýsovaly malé sladké kaluže.

„Utři to, než se babička vrátí. Takový nepořádek by nesnesla.“ Na rozdíl od Val, které nezáleželo na tom, jaký nepořádek za sebou Emmy nechá. Ale pokud má být spravedlivý, ani on dceru k pořádku moc nevedl.

„Dobře,“ prohodila holčička a ponořila do mléka další sušenku.

„To už stačí, princezno.“ Ryan odnesl tác, ačkoli nejspíš přišel pozdě, aby zabránil bolení bříška. „Bude ti špatně. Až to tady uklidíš, přijď nahoru, pomůžeš mi vybalit nějaké krabice, ano? Potom bych si potřeboval chvíli něco přečíst. Pak ale můžeme zajít do města a dát si k večeři pizzu.“

Pokrčila rameny, nedávala nad tou nabídkou najevo nadšení, ale ani znechucení.

„Vezmu tě do své staré oblíbené pizzerie Campiti’s. Bude se ti tam moc líbit.“

Emmy zasunula bosá chodidla pod stůl. „Bývala tu slečna Lockwoodová často?“

„Ano.“ Podrbal se zezadu na krku. „Vyrůstala tady ve městě stejně jako já.“

„Babička říkala, že pro tebe byla výjimečná.“

„Vážně?“ No, to je skvělé. Další důkaz toho, že jeho matka měla při zadávání rekonstrukce postranní úmysly. Vždycky měla Steffi moc ráda. Dokonce ani nebrala vážně jejich rozchod, tvrdila, že Steffi jen potřebuje trochu prostoru, aby dospěla.

Pokud si jeho matka myslí, že Ryan má právě teď zájem o ženy, musela ztratit rozum. Bude muset být zvlášť opatrný a postarat se, aby si Emmy Steffi příliš neoblíbila, protože Steffi Lockwoodová by ji určitě zklamala. To je stejně jisté, jako že je jeho dcera těmi sušenkami přeslazená.

Druhá kapitola

Steffi si otřela pot z čela a snažila se popadnout v dusivém poledním vlhkém horku dech. Konečně byla sama, a tak vyměřovala nový vchod, tentokrát si to i zapsala. Ryanova slova se jí neustále vynořovala v mysli a špatně se soustředila. „Tehdy mě to ničilo, ale dneska mi to naprosto vyhovuje.“

V devatenácti netušila, jak se rozejít s jediným klukem, kterého kdy měla. S mužem, s nímž přišla o panenství a spřádali spolu plány tak dlouho, že neklid, který zažívala v prvním ročníku na vysoké, ji nutil nenávidět samu sebe. Spouštěčem bylo, když ji přesvědčil, aby opustila své plány na léto v cizině, aby mohli být spolu, než budou trávit dalších devět měsíců odděleně. Dvanáct týdnů potom hlídala desetileté děti na městském hřišti plném výmolů na místním fotbalovém táboře a při tom snila o Barceloně. Byly to horké, nepříjemné, monotónní dny. Štvalo ji to a Ryanova pozornost a zájem jako by ji dusily.

Svoboda vypadala lákavě, ale nedokázala ten vztah ukončit osobně, protože Ryan by jí kladl spoustu otázek. Už jí bylo jasné, že ji dokáže přemluvit téměř ke všemu, takže věděla, že bude muset podniknout drastické kroky, aby ho přesvědčila, že ho opouští.

Žaludek se jí sevřel, jako kdyby byla zpátky v pokoji na koleji connecticutské univerzity a okusovala si nehty, zatímco zírala na telefon, který neustále cinkal, když se Ryan vrátil do školy v Bostonu. Každá nezodpovězená esemeska a zpráva v hlasové schránce ji nutily obejmout si kolena a úzkostlivě se pohupovat, ačkoli spoluhráčky z týmu tvrdily, že všechno bude v pořádku. Navíc udělaly z jejího rozchodu feministickou misi. Koneckonců kluci holky neustále pronásledují, ne? Chtěla se jednoznačně rozejít, ne? Přesvědčily ji, že mu nemůže poskytnout žádný prostor pro výmluvy, jinak by nikdy neměla šanci prozkoumat svět.

Mezitím Ryanovy zprávy přešly od obav ke zděšení a nakonec vyjadřovaly vztek. V hloubi duše věděla, že by si zasloužil něco lepšího. Ale místo úlevy, kterou očekávala, když se od něho odstřihla, se těmi týdny potácela, jako by půlka z ní chyběla. Ale jak týdny přecházely v měsíce, nedokázala natáhnout ruku a omluvit se. Když ji Peyton informovala, že se dal dohromady s Val, jejich osud byl zpečetěný.

Je od ní bláhové myslet si, že by teď mohli být přátelé. „Nevěřím ti.“ Vzhledem ke svému chování mu to mohla mít jen těžko za zlé. Kdykoli si představila, jak ho její odstřižení muselo zaskočit, svíral se jí žaludek. I teď zabořila hlavu do dlaní a zhluboka se nadechla.

Skřípání kuchyňských dveří ji přimělo vzhlédnout. Emmy Quinová vešla na verandu a dveře za sebou nechala dokořán.

„Co znamená výjimečná přítelkyně?“ zeptala se holčička a podruhé ten den na ni upřela předčasně dospělý výraz. Rysy obličeje a snědou pleť měla po otci, ale odvážné chování pocházelo od Val. Ryan ostatní jen tak neprovokoval. Emmy s tím očividně neměla problém.

„Nevím.“ Steffi s dětmi podobné rozhovory nikdy nevedla a nestála o to, aby to poprvé bylo s Ryanovou dcerou.

Emmy vyhrkla: „Babička říkala, že jste měli s tátou výjimečný přátelský vztah.“

„Aha.“ Copak přišla Molly o rozum? „No, měli jsme hodně společného. Na střední škole jsme oba hráli fotbal, rádi jsme plachtili, takže jsme spolu tehdy hodně kamarádili.“

Emmy našpulila rty a zadívala se na Steffiny pracovní boty Timberland. Nakrčila nosík. „Neoblékáte se jako holka.“

Steffi potlačila úsměv a usoudila, že Emmy potřebuje drobnou lekci z feminismu. Teatrálně si upravila overal a opasek na nářadí. „Hm. Jsem holka a mám na sobě oblečení, takže úplně nechápu, jak to myslíš. Pokud vím, neexistuje žádný předpis, jak se mají holky oblékat.“

Emmy zaklonila hlavu a zvedla oči v sloup. Holčička byla na svůj věk drobná, ale bezesporu vynikala osobností. Ukázala na růžové plavky a lesklé žabky. „Holky nosí hezké barvy a šaty.“ Potom se zamračila při pohledu na Steffinu obuv. „A elegantní boty.“

„Některá děvčata asi ano.“

„Moje maminka určitě,“ pronesla a tvářila vyzývavě.

Steffi bylo úplně jedno, co nosí Val nebo co mají nosit ženy, ale věděla, jaké to je ztratit matku dřív, než je na to člověk připravený. Steffi bylo dvanáct, Emmy není ještě ani devět, a určitě už zažila spoustu zmatku a bolesti.

„Jednou jsem tvoji maminku potkala.“ Steffi si vzpomněla, jak Ryana s rodinou zahlédla před šesti lety ve městě, když se na Štědrý den zpívaly na náměstí koledy. Val byla roztomilá, ale kyprá, vrtěla hlavou a pohazovala světlými kadeřemi, které rámovaly chladné modré oči a smyslný úsměv. „Je moc hezká.“

Emmy přikývla a Steffi si všimla, že se jí oči zalévají slzami. Do háje.

„No, když už jsi tady, hodila by se mi pomoc.“ Hodila Emmy metr, ale holčička byla příliš zaskočená, a tak ho nechytila. Přistál jí u nohou. „Budu bourat tuhle stěnu a potřebuju vědět, jak velký ten otvor má být. Chceš mi pomoct?“

Emmy se sklonila, sebrala metr a začala si s ním hrát. Slzy zmizely, cíle bylo dosaženo.

„Celou tuhle zeď?“ ujistila se.

„To by bylo hezké, ale jsem si jistá, že za touhle částí jsou schody.“ Steffi poklepala na zeď. „Myslím, že můžu otevřít jenom tuhle stranu.“

Emmy roztáhla hubené paže, jak nejvíc dokázala. „Takhle?“

„Ano. Asi tak široké by to mělo být.“ Steffi si znovu vytáhla zápisník a tvářila se, že holčičku bere naprosto vážně. „Kolik centimetrů to je?“

Emmy vytáhla metr na šířku rozpažených rukou. Zvláštní bylo, že se při tom postavila na špičky, Steffi musela znovu skrýt úsměv. Holčička položila metr na zem a přidřepla si, aby přečetla čísla. „Sto dvacet dva a dva malé dílky.“

Steffi se tvářila, že si údaje zapisuje. „To je dobrá velikost.“

Emmy se usmála a snažila se zastrčit metr zpátky.

„Nezasouvej ho, zmáčkni jen ten černý knoflík a on se zavine sám,“ vysvětlila jí Steffi.

Emmy sevřela krabičku oběma rukama a s úsměvem se dívala, jak kovový metr zajíždí dovnitř. Potom ho vytáhla a znovu navinula.

„Nehraj si s tím. Je to pracovní nástrojí, ne hračka.“ Natáhla ruku. „Vezmu si ho zpátky.“

„Jak rozbijete tu zeď?“ zeptala se Emmy.

„Palicí.“

Emmy se tvářila, že jí nevěří. „Nemůžete tou palicí rozbourat celou zeď.“

„Můžu, ta palice je veliká,“ naznačila délku rukojeti a velikost kladiva. „Musíš s tím pracovat oběma rukama.“

„Hustý!“ Emmy natáhla krk, aby lépe viděla na opasek na nářadí. „Můžu to taky zkusit?“

„Uvidíme.“

„Emmy!“ Ryanův hlas k nim dolehl dřív, než se objevil jeho majitel. Vlasy měl ještě mokré ze sprchy, na sobě měl khaki kraťasy a přiléhavé šedé tričko. Zdálo se, že strniště na tváři si neoholil. Byla zaskočená, že ho zase vidí, navíc takhle zblízka, celá se rozechvěla. Zadržela dech a čekala, co řekne dál. „Co tady děláš? Říkal jsem ti, že až uklidíš ten nepořádek po sušenkách, máš mi jít pomoct vybalovat krabice.“

Emmy se k němu natočila bokem a zkřížila paže. „Pomáhám slečně Lockwoodové měřit.“ Ukázala na kamennou zeď. „Celou tuhle stěnu zbouráme palicí!“

Ryan pohlédl na Steffi. „Tím se ale nevysvětluje, proč jsi sem přišla.“

„Říkala, že jste spolu plachtili, tati,“ pokračovala holčička ve snaze odvrátit výslech. „Vezmeš mě taky?“

Ryan na chvíli zbledl. Steffi napadlo, jestli si vzpomíná, jak si sbalili jídlo na piknik, propašovali i několik piv a plavili se na staré lodi 1980 Pearson 26 Knot So Far, kterou otec koupil Ryanovi k šestnáctým narozeninám. Ryan upíral pohled na dceru a palcem ukázal za sebe směrem ke dveřím. „Mazej se nahoru vysprchovat. O plachtění budeme mluvit, až si vybalíš krabice.“

Emmy vztekle dupla. Naučila se to od matky, nebo se takhle chovají všechny malé holčičky? „Nemusíš na mě křičet.“

Ryan rozhodil paže. „Nekřičím.“

Emmy vrhla na Steffi pohled, který říkal: Věřila byste, co je to za chlápka? V tu chvíli už se Steffi přestala snažit nesmát tomu malému ráznému stvoření, kvůli kterému Ryan nejspíš předčasně zešediví.

„Co to děláš?“ Díval se na ni stejně podrážděně, jako když mu omylem vybělila fotbalový dres. Zvláštní, že i po deseti letech jí výraz jeho tváře připadal tak povědomý.

„Přišla sem za mnou a vyptávala se na minulost. Co jsem jí měla říct?“

„Co třeba: ‚Jsem si jistá, že tatínek ti to vysvětlí,‘ nebo něco podobného?“

„Promiň, Ryane. Chtěla jsem být přátelská. Ona musí být zmatená, cítí se osamělá a vyděšená.“ Tázavě zvedla dlaně. „Myslela jsem, že by bylo hezké se jí trochu věnovat a dopřát jí pocit, že je užitečná.“

Zkřížil paže a popošel o kousek blíž. „Na první poslech to zní moc hezky a rozumně, ale jen do chvíle, než si vzpomenu, že dokážeš v lidech vzbudit pocit, že ti na nich záleží, ale ono to tak není. Nechci, aby se na tebe moje dcera upínala, když vím, že jakmile se začneš nudit, zmizíš jí ze života.“

Steffi sice obdivovala Ryanovu snahu chránit dceru, ale zároveň odmítala, aby si zlost vyléval na ní.

Strčila ho do ramene. „To by stačilo. Za minulost jsem se omluvila. Nejsem hrdá na to, jak sem se tehdy zachovala, ale už to nezměním. Proboha, vždyť mi bylo devatenáct. Co kdybys mi odpustil, že jsem byla hloupá a zmatená puberťačka? Pokud se jedná o současnost, tvoje maminka si mě najala, abych pro ni udělala nějakou práci. Dalších šest až osm týdnů tady budu každý den, takže se budu asi s Emmy potkávat. Nebudu ji záměrně vyhledávat, ale pokud si se mnou přijde promluvit, nebudu ji ignorovat. Pokud se se mnou nechceš zkusit spřátelit, je to tvoje věc, ale neopravňuje tě to, aby ses ke mně choval jako k nějakému odpadu. A teď, pokud dovolíš, musím najít tvoji matku a rozloučit se.“

Protáhla se kolem něho, než mohl pronést nějakou další uštěpačnou poznámku. Molly nebyla v kuchyni ani v obýváku, tak se Steffi rozhodla poslat jí esemesku a odjet. Když však vyšla ven, zastihla ji, jak pleje květinové záhony kolem hortenzií. „Ach, tady jste. Pro dnešek jsem skončila. Do zítřka připravím nabídku.“

Molly mávla rukou. „To je jen formalita. Nemám z toho strach. Když moje matka před dvěma lety zemřela, zanechala mi nějaké peníze a ty už se třesou, abych je na něco použila. Důležité je začít hned.“

Steffi se usmála, byla moc ráda, že k ní Molly nechová nevraživost. Přivítala možnost alespoň navenek obnovit jejich staré přátelství, navíc tu práci potřebovala. Na druhou stranu ale skutečnost, že je tady, může komplikovat život Ryanovi. „Molly, moc si vaší zakázky cením, ale nejsem si jistá, jestli Ryana těší, že tady budu každý den pracovat. Možná bych vám na tu práci měla doporučit někoho jiného.“

Molly vstala a stáhla si rukavice. „Nesmysl. Mám svého syna moc ráda, ale musí se naučit některé věci prostě přejít.“

„Jako se to povedlo vám?“

„Zlato, bylas strašně mladá. Mladá děvčata dělají spoustu chyb. To vím z vlastní zkušenosti.“ Spiklenecky mrkla. „Někteří z nás musí projít kus světa, než najdou cestu domů. Vzhledem k tomu, že v životě máme jasně daný počet starých přátel, stojí za to jim dát druhou šanci, nemyslíš?“

„Moc vám za to děkuju.“ Steffi přikývla, ačkoli zřejmě přišla o právo nazývat Ryana přítelem a on ji za přítelkyni také nepovažuje. Nevěří jí. Možná se na tom nikdy nic nezmění, ale možná mu dluží šanci to zkusit, i když ji odmítl. A takové pokání by jí mohlo pomoct překonat přetrvávající pocit viny z toho, jak jejich vztah skončil. „Pošlu vám nějaký odhad a nabídku oken, od toho se odrazíme. Podlaha z červeného dubu by stála pár tisíc a k tomu práci. Chcete tam prkna, nebo stačí povrchově upravit a utěsnit tu dlažbu?“

„Myslím, že kamenná dlažba je hezká, navíc nikdy neškodí pár dolarů ušetřit.“

Otevřelo se nad nimi okno a objevila se Emmy. „Babičko, nemohla bys mi pomoct vybalit ty krabice?“

Molly vzhlédla a zastínila si jednou rukou oči. „Zavři to okno, jestli tam nechceš mít saunu.“

„Co je sauna?“ Emmy se opírala nosem o síť a očividně si užívala, jak pruží.

„To je jedno. Prostě zavři okno. Roztrhneš tu síť. Za chvilku jsem nahoře.“ Když se okno zavřelo, Molly se podívala na Steffi. „Doufám, že na to nejsem moc stará. Mám svého syna i Emmy moc ráda, ale existuje dobrý důvod, proč ženy v mém věku nemohou mít děti.“

„Hodně štěstí!“ usmála se Steffi a uvědomila si, že se jí malá Emmy Quinnová moc líbí.

Vklouzla na sedadlo rozpáleného auta. Horká kůže se jí zezadu lepila na stehna. Než nastartovala, podívala se do kalendáře. Slíbila bratrovi Bennymu, že s ním bude trénovat na podzimní maraton v New Yorku. Na dnešek připravil jen šestikilometrový okruh, takže by to ani v takovém horku nemuselo být strašné.

Ben byl nejmladší z jejích tří starších bratrů, jako jediný žil v městečku. Všichni tři si byli podobní, chytří, klidní a podnikaví. Jejich nejstarší bratr Mat byl typický ctižádostivý prvorozený, žil v Miami a pracoval jako ortoped. Zatím se neoženil. Stejně na tom byl i Chris, který momentálně pracoval jako kondiční trenér na univerzitě v Mississippi. Ben byl také nezadaný a pracoval s otcem v jejich železářství.

Nikomu nepřipadalo zvláštní, že ani jeden z jejích bratrů nemá vážný vztah, ale cítila ten tlak, jako by bylo něco špatného na tom, že ona lásku zatím nenašla.

Někdy měla pocit, že život by byl snazší, kdyby se narodila jako kluk. Přišlo jí, že lépe rozumí mužskému humoru i vnímání světa než většině žen, která znala. No, s výjimkou Clair a Peyton, což byl další důvod, proč se nemohla otočit k Peyton zády. Znovu jí vytanula na mysli Mollyina rada o starých přátelích.

Lidé si navzájem ubližují a dělají občas chyby, ale pokud cítí výčitky, jejich chyby by neměly vymazat všechno dobré, co kdy udělali. Možná kdyby se Steffi podařilo pomoct Claire, aby odpustila Peyton, byla by naděje, že Ryan by mohl jednoho dne odpustit jí.

Ryan měl moc rád pizzu Campiti. Slaný sýr. Drobné feferonky, které vytvářely malé ulity naplněné kořeněným olejem. K tomu limonáda Cherikee, tu měl rád už dávno a pořád byla stejně dobrá. Vůně rajčatové omáčky a puberťácké hormony vytvářely neodolatelnou směs. Všechny tyhle věci jako by vracely čas, najednou si pro změnu připadal mladý a plný naděje.

Restaurace si zachovala původní vzhled. Černobílá vinylová podlaha, jednoduché stoly ze žlutého umakartu v boxech podél stěn, na nichž byly špatně namalované výjevy z Neapole. Pizza se tu stále podávala na voskovaném papíře. Strávil tady spoustu času se spoluhráči a se Steffi. Byly to hezké vzpomínky. Takové, kvůli nimž se ty horší chápaly ještě hůř.

Emmy seděla proti němu, pohupovala nohama, protože nedosáhla na zem, na tváři měla oranžovou mastnou šmouhu.

„Líbí se ti to tady?“ zvedl obočí a s chutí se zakousl, čekal dost dlouho, aby si byl jistý, že mu horký sýr nespálí patro. Emmy přikývla. „Jo, ale je tu moc hlučno.“

„To máš pravdu.“ Znovu si kousl a vnímal hovor fanoušků, výbuchy smíchu skupinky dětí a pokladního, který křičel na kuchaře objednávky na pizzu s sebou. „Zábava, ne?“

Dcera pokrčila rameny. „Kéž by tu byla mamka. Tahle pizza by jí možná chutnala.“

Ryan se téměř zakuckal, bouchl se do hrudi. Jediné jídlo, které Val chutnalo, byl salát, sushi nebo víno. Možná by zašla na nějakou originální pizzu do drahé italské restaurace, ale přes práh pizzerie Campiti ji dostal jen jednou.

„Až přijede na návštěvu, můžeš ji sem vzít.“

Emmy se spokojeně usmála. „Co kdybychom jí zavolali a zeptali se?“

Pořád ještě si nebyl jistý, jak s dcerou o Val mluvit. Když jí oznámili, že se rozvádějí, řekli dceři, že bude nějakou dobu žít s ním. Valiny vytáčky se mu nelíbily, ale Emmy z toho byla tak zdrcená, že neměl to srdce brát jí hned naději. Popravdě nedokázal snést bolest v dceřiných očích, když ji matka odmítala. Zatím nechával Emmy věřit, že si to její matka možná rozmyslí. Možná Val překvapí i jeho a požádá o střídavou péči.

Ryan odstrčil pizzu stranou, už si ji nedokázal užít. „Je pátek večer, holčičko, pochybuju, že bude mít čas.“

„Tak to zkus, tati.“ Emmy se mračila. „Stýská se mi po ní.“

Kdykoli tu větu uslyšel, cítil k Val ještě o něco větší odpor.

„Cože?“ Ryan klesl na roh postele, zatímco si jeho manželka balila poslední kufr. Věděl, že by měl být nešťastný z konce jejich manželství, ale poslední tři roky stejně už jen šlapali vodu kvůli Emmy. Tohle poslední prohlášení ho ale zaskočilo.

„Nechávám Emmy u tebe. John teď nechce nést odpovědnost za její výchovu. Jsme mladí, chce cestovat a užívat si možnost, že mohl tak brzy odejít na odpočinek.“

Dvaačtyřicetiletý bývalý bankéř a jeho zlatý padák připravili Ryana o manželku. Snobové. Bylo mu to úplně jedno, jenomže jeho dceři to možná rozdrtí srdíčko na kousky a on to nebude schopný dát do pořádku.

„Val, přece nemůžeš Emmy opustit.“

Manželka si zapnula kabelku. „Neopouštím ji. Nechávám ji s jejím otcem. Dala jsem rodině devět let, starala se každý den, zatímco ty jsi dělal právnickou fakultu a budoval kariéru. Teď jsem na řadě já, abych si užila život.“

„Dobře.“ Vstal z postele. „Ale řekneš jí to ty. Já nebudu ten zlý.“

Mělo mu být jasné, že Val se vykroutí z konfrontace nejasnými odpověďmi a nechá tady dceru bez reálné představy, jak se jí změnil život. Bohužel ta nejistota poskytla dostatek prostoru, aby Emmy doufala, že se všechno může ještě změnit.

„Tati?“

„Promiň.“

Emmy natáhla ruku dlaní vzhůru. „Chci zavolat mamce.“

Váhavě vytáhl telefon a vytočil Valino číslo, potom podal telefon dceři a připravoval se na nejhorší.

„Maminko!“ Emmy se rozzářila tvář a okamžitě přešla do dětského žvatlání, Val ji v tom vždycky podporovala.

Neslyšel jednotlivá slova, ale stačil tón jejího hlasu, aby se mu svíral žaludek.

„Můžeš nás přijet navštívit?“ Zatímco se Emmy nadechovala, cukl sebou, protože použila slovo „nás“. „Mohli bychom tě vzít do téhle veselé pizzerie. Jsou tu žluté stoly a nepovedené obrázky na stěnách.“

Ryan sledoval, jak holčičce mizí z tváře pohled plný naděje.

„A mohla bych přijet do Londýna? Ráda bych viděla princeznu Kate!“ Nakrčila obočí, jak bojovala se slzičkami. Pohled na to, jak se jeho dcera snaží vzbudit matčin zájem, v něm něco přepnul. Naznačil, aby mu podala telefon.

„Tatínek chce s tebou mluvit. Přijedeš, až se vrátíš z Londýna?“ Ať řekla Val cokoli, holčičce se roztřásla brada. „Dobře.“

Podala Ryanovi mobil a potom se dloubala v pizze.

„Val,“ začal, zvedl se od stolu a vykročil ke dveřím.

„Ryane, mám zpoždění. Teď nemám čas telefonovat. Zavolám Emmy zítra. A do budoucna, páteční večer není ta nejlepší chvíle.“

Vyrazil ven na chodník. „Vážně? Prosím tě, pošli mi nějaký seznam, kdy ti připadá vhodné hovořit se svojí dcerou. Jsem si jistý, že jí to hodně povzbudí sebevědomí, ty bezcitná –“

„Nezačínej. Tohle vůbec nezkoušej, byla jsem dobrá matka. Pochlap se a buď chvíli otec.“

„Ty jsi neuvěřitelná.“

„Totéž bych mohla říct já tobě. Věděl jsi, že na tu pizzu bych stejně nepřijela.“

„Samozřejmě že jsem to věděl, ale tvoje dcera s tebou chtěla mluvit. Nechci se stavět mezi vás dvě. Ale dej si pozor, za chvíli už se po tobě nebude ptát vůbec. Vlastně by to bylo to nejlepší, co se může stát.“ Zaklapl telefon a prohrábl si vlasy, všechny svaly měl napjaté, nejradši by do něčeho praštil.

Třikrát se zhluboka nadechl, upravil si vlasy a vrátil se k dceři. Hodil na stůl třicet dolarů. „Pojď, zajdeme si na zmrzlinu, vím, kde ji mají nejlepší.“

Holčička sklouzla z lavice a vykročila za ním, ale úsměv se jí na tvářičku nevrátil. Sklonil se a objal ji. „Mám tě moc rád, zlatíčko.“

Objala ho rukama i nohama, takže se zvedl a nesl ji z restaurace, takhle zvládli další dva bloky ke Gopherově cukrárně. Dítě neřeklo ani slovo, jen si mu položilo hlavu na rameno a cestou se rozhlíželo kolem. Věděl, že mu dovolí, aby ji nesl, jen proto, že je smutná. Když ji Val odmítla, vždycky se tulila. Netušil, jak jí pomoct toto období zvládnout, ale snažil se ze všech sil.

Střed městečka Sanctuary Sound tvořilo náměstí obklopené ulicemi s barevnými markýzami obchodů a restaurace, většinu z nich provozovala už několikátá generace majitelů. Obyvatelé se téměř všichni od vidění znali, ačkoli příliv lidí, kteří si tu pořídili víkendový dům, oblast oživil.

Všiml si nově vydlážděných chodníků, zajímavé asijské restaurace, která otevřela teprve před několika měsíci, a obchodu s dámskou módou. Staré jistoty ale zůstávaly. Galanterie Mather of Purl, hospoda J. Patricka a železářství Lockwood. Měl pocit, že Ben Lockwood tam stále pracuje se svým otcem, ačkoli ho už pár let neviděl.

Chtělo se mu zasténat, když uviděl frontu před cukrárnou. Špatně to naplánoval. Teplý páteční srpnový večer, to je ideální chvíle na zmrzlinu. Postavil Emmy na zem. „Myslíš, že vydržíš chvíli čekat? Je tu docela dlouhá fronta.“

„Dobře.“

Podíval se na hodinky. „Vlastně už je skoro osm. Je téměř čas jít spát. Co kdybychom to zkusili zítra?“

„Ale tys mi to slíbil!“

Technicky vzato nic neslíbil, ale bylo mu jasné, že se stále ještě nevyrovnala se zklamáním po rozhovoru s Val.

„Nechceš se podívat dovnitř, jaké příchutě dnes mají?“

„Jasně!“

„Tak utíkej, já budu držet místo ve frontě.“ Sám se nikdy dívat nemusel, jeho celoživotní volbou byla mátová zmrzlina s kousky čokolády.

Emmy se rozběhla a zmizela někde vpředu. Za chvíli přiběhla zpátky. „Můžeme se dostat dopředu, tati. Dej mi peníze.“

„Jak to myslíš, dostat se dopředu?“

„Vepředu je slečna Lockwoodová s nějakým pánem. Říkala, že můžu jít s nimi.“

Mělo by mu být jedno, s kým tam Steffi je, ale okamžitě se mu rozbušilo srdce. To, že má Steffi přítele, by mohlo narušit matčiny snahy. „Takže ty mě tady vzadu necháš samotného?“

„Ne, neblázni. Řekni mi, co chceš, a já ti to přinesu. Potom taky nebudeš muset čekat.“

„Já nevím, Emmy.“ Nestál o žádné laskavosti od Steffi a jejího přítele. A co bylo podstatnější, nechtěl Emmy učit, že v životě existují jednoduché zkratky. „Nepřipadá ti to trochu nefér? Co všichni ti ostatní, kteří tu trpělivě čekají? Jak by ses cítila, kdybys byla jednou z nich?“

„Ale tati.“ Zkřížila paže a se zasténáním zaklonila hlavu.

„Utíkej říct slečně Lockwoodové, že děkujeme, ale počkáme.“

Emmy odkráčela s dramatickým výrazem své matky. Když se za chvíli vrátila, řekl: „Poslyš, buď se budeš chovat slušně, nebo můžeme hned odejít, protože rozmazlené děti zmrzlinu nedostávají.“

Holčička si povzdechla. „Promiň, tati.“

„To je v pořádku.“ Pohladil ji po vláscích. „Jakou příchuť sis vybrala?“

„Cukrovou vatu.“

„Ne čokoládovou?“

Zavrtěla hlavou. „Můžu si ji nechat posypat?“

„Samozřejmě.“ Při představě, jak to bude sladké, mu zatrnuly zuby.

Když se za pár minut přiblížili ke vchodu, Steffi právě vycházela. Za ní šel Ben. Ryan nechtěl uvažovat nad tím, proč se mu uvolnily zatnuté svaly, když viděl, že tu není s žádným přítelem, ale se svým bratrem. Díval se, jak olizuje kornoutek, nemusel se ani ujistit, věděl, že si dala pistáciovou.

„Ahoj, Ryane.“ Ben k němu natáhl ruku. Byl vysoký a svalnatý, na střední škole na něj letěla všechna děvčata. Se světlými vlasy a dolíčky na tvářích, jaké měla i jeho sestra, byl velice pohledný. Ryana překvapilo, že se nikdy neusadil. „Dlouho jsme se neviděli.“

„Ahoj, Bene.“ Ryan si s ním potřásl rukou a Steffi mlčky kývl na pozdrav.

Zdálo se, že mají někam namířeno. Když ještě společně hráli fotbal, často chodíval s nimi. Napadlo ho, že se zastaví u otce, dají si pivo a budou mezi sebou soutěžit, třeba v pokeru nebo házení podkov. Lockwoodovi byli zvyklí stále něco dělat, moc toho nenamluvili.

Ben se podíval na Emmy. „Už ses rozhodla?“

„Cukrová vata,“ odpověděla s úsměvem.

Ben zvedl ruku, aby si plácli. „Dobrá volba.“

Holčička se zasmála. „Jste její přítel?“

„Bože ne. Jsem její bratr.“ Ben na Emmy mrkl. Ryan zapomněl, jak moc měl Bena Lockwooda rád. To přátelství bylo další obětí rozchodu se Steffi.

Emmy pohlédla na Ryana. „Kéž bych tak měla bráchu.“

Mohlo tomu tak být, kdyby Val při druhém těhotenství před šesti lety nepotratila. Potom to dlouho nechtěla znovu zkoušet. A než se rozhodla, jejich manželství už mělo vážné problémy.

„Máte děti?“ zeptala se Emmy obou.

„Ne,“ odpověděli jednohlasně.

„Proč ne?“

„Tak pro začátek, ani jeden z nás nežije v manželství,“ odpověděla Steffi.

Nebylo to poprvé, kdy Ryan přemýšlel o mužích, kteří přišli po něm, ale hned tu nesmyslnou myšlenku zahnal.

„Proč ne?“ Emmyino neúnavné vyptávání by mohlo být dobrým základem pro skvělou právnickou kariéru. V tomhle ohledu byla po něm.

„No,“ začala Steffi, zarazila se a pohlédla na Ryana. „Kvůli špatným rozhodnutím a načasování.“

Ben sice lízal zmrzlinu, ale Ryanovi neuniklo, že překvapeně zvedl obočí. Chtěla Steffi naznačit, že jejich rozchodu lituje? A pokud ano, jakou reakci od něho očekávala? Něco zamumlal a Emmy k němu tázavě vzhlédla.

„Podívej, jdeme dovnitř.“ Postrkoval dceru před sebou. „Necháme tyhle dva, aby si užili večer. Rozluč se.“

Emmy oběma zamávala, on zatím držel dveře otevřené.

„Hezký večer,“ prohodila Steffi a pohlédla na něho.

Byl nervózní, téměř se usmál. „Vám taky.“

Ben zamával a potom oba sourozenci zmizeli, ať už měli v plánu cokoli. On tam stál, díval se, jak odcházejí, cítil letní horko, ale možná to bylo i tím nečekaným setkáním. Steffi měla pořád skvělé nohy…

„Tati!“ Zavolala na něho Emmy, která už došla k pultu. Zavřel za sebou dveře. Steffina posmutnělá poznámka zasáhla jeho zjizvené srdce. Měl by ten otvor zacelit dřív, než se mu věci vymknou z rukou.

Třetí kapitola

Listy dubů nad hlavou rozechvíval jemný vánek a přinášel vůni nedalekého moře. Za takových letních dnů by Steffi nejraději odhodila nářadí a skočila na kolo. Nebo by se s opalovacím krémem, ručníkem a nějakou kamarádkou vydala na pláž.

Povzdechla si a odtrhla z venkovního obložení další prkno. Ta, která byla shnilá nebo zničená, se vyhodí, další se dají použít znovu, přidá se něco nového. Nakonec bude ten starý dům vypadat opravdu lépe.

Kéž by její život byl také tak předvídatelný. Tak jednoduchý.

Dnes měla v plánu odstranit obložení, jenomže to nešlo tak rychle, jak si představovala. Bylo už skoro pět. Vzhledem k tomu, že Ryan dal jasně najevo, že se s ní setkávat nechce, potřebovaloa být do šesti pryč, aby na něho nenarazila. Posledních několik dnů se jí to dařilo, ale vlastně jen proto, že se s Molly setkávala mimo dům, aby vybraly okna, lišty a podobné věci. Když teď začala bourat, bylo jí jasné, že se setkání s ním nevyhne.

Při tom pomyšlení jako by ji v břiše šimrali motýli. Zvedla sama nad sebou oči v sloup. Od kdy má sklony k masochismu?

Prkno, které přidala na hromadu ostatních, dopadlo s uspokojivým zaduněním. Přejela si hřbetem ruky po čele a napila se vody, když vtom do garáže zajelo Mollyino auto. Steffi slyšela, jak se otevírají a zavírají dveře, zároveň se ozvala Emmy. To dítě bylo opravdu upovídané.

Steffi na ně mávla, když zamířily přes dvůr k zadnímu vchodu. Molly nesla krabici s dortem. Emmy za ní poskakovala v barevných květovaných letních šatičkách a v ruce nesla dárkovou taštičku.

„Vypadá to, že vy dvě chystáte večírek,“ poznamenala a snažila se rozpomenout, jestli má někdo z Quinnových narozeniny, ale měla pocit, že ne. „Nějaká zvláštní příležitost?“

„Ryanova nová práce s sebou nese i povýšení, ale s tím stěhováním jsme zatím neměli čas to oslavit.“

Mollyin hrdý úsměv přiměl Steffi uvědomit si, jak se jí stýská po mamince, po které jí zbyla jen směs nejasných vzpomínek, pár fotografií a historek, které vyprávěl tatínek a její bratři. Byla by její maminka na svoji jedinou dceru hrdá, když pracuje jako stavařka? Při návštěvách u jejího hrobu si to nikdy neujasnila.

Steffi se na Molly usmála. „To je skvělé.“

„Důvod k oslavám v jinak příliš rušném čase.“ A potom Molly pohlédla na Emmy a její věčně nastražené uši. „Musím to uklidit, Emmy. Neruš slečnu Lockwoodovou při práci.“

Molly zmizela v domě, ale Emmy postávala venku a pohupovala malou růžovou dárkovou taštičkou. „Vyrobila jsem tatínkovi dárek.“

„To je od tebe pozorné,“ poznamenala Steffi. „Co to je?“

„Hrnek.“ Emmy postavila taštičku na zem a vytáhla velký šálek, který v místní keramické dílně sama pomalovala – růžovou, fialovou a červenou. „Vidíte to srdíčko? A nápis Táta z téhle strany. A tohle,“ ukázala hrdě na velký bíložlutý květ, „je sedmikráska, protože ty mám nejradši.“ Zasunula hrnek zpátky do taštičky. „Může si ho vzít do práce.“

„Určitě se mu bude moc líbit.“ Steffi se usmála při představě, jak Ryan sedí u stolu a popíjí z šálku s růžovým srdíčkem a obrovskou květinou. Motýli se dali znovu do pohybu, když si představila, že by seděla u stolu naproti němu. Hnědé vlasy by měl pečlivě učesané a upřímné hnědé oči by na ni upíral přes okraj toho hrnku. Emmy postavila taštičku na trávu, popošla blíž a natahovala krk, aby si prohlédla hromadu dřeva. „Co to děláte?“

To dítě se chovalo ke Steffi jako k nějakému zajímavému zvířátku v zoo. Steffi proti její přítomnosti nic neměla, ale věděla, že Ryanovi by se to nelíbilo. „Odstraňuju dřevěné obložení, abych mohla vyndat všechny ty desky.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vzpomínky na tebe.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.