Ken Follett

VEČER A JITRO

KALIBR

Přeložili Libuše a Luboš Trávníčkovi

THE EVENING AND THE MORNING

Copyright © Ken Follett, 2020

Translation © Libuše and Luboš Trávníčkovi

All rights reserved.

ISBN 978-80-242-7348-8

In memoriam,

E. F.

Když se v pátém století rozpadla Římská říše, začala Británie pustnout. Zatímco se římské vily hroutily, lidé stavěli dřevěná obydlí o jedné místnosti bez komínů. Technologie římské keramiky – důležité pro skladování potravin – byla většinou zapomenuta. Gramotnost upadala.

Toto období se někdy nazývá temný věk a pokrok byl dalších pět set let bolestně pomalý.

Pak se konečně začaly věci měnit…

ČÁST PRVNÍ

SVATBA

A. D. 997

1

Čtvrtek 17. června 997

Zůstat vzhůru celou noc je obtížné, zjistil Edgar, i když jde o nejvýznamnější noc vašeho života.

Rozložil si plášť na suchém rákosí na podlaze a teď na něm ležel, oblečený do hnědé vlněné haleny po kolena, což bylo vše, co v létě nosil, ve dne i v noci. V zimě si plášť ovinul kolem sebe a ulehal poblíž ohniště. Nyní však převládalo teplé počasí: do svátku svatého Jana Křtitele zbýval týden.

Edgar vždy věděl, jaké je datum. Většina lidí se musela ptát kněží, kteří vedli kalendáře. Edgarův starší bratr Erman se kdysi podivil: „Jak to, že víš, kdy jsou Velikonoce?“ a on mu odpověděl: „Protože to je první neděle po prvním úplňku po jednadvacátém březnu, to je jasný.“ Dodat, že to je jasné, byla chyba, protože Erman ho za sarkastickou poznámku udeřil pěstí do břicha. To se stalo před lety, kdy byl Edgar ještě malý. Teď už je dospělý. Tři dny po letním slunovratu mu bude osmnáct. Bratři ho už netlučou.

Zatřepal hlavou. Nahodilé myšlenky ho přivedly do stavu, kdy začal lehce klimbat. Pokusil se lehnout si méně pohodlně, a aby neusínal, strčil si pod záda ruku sevřenou v pěst.

Přemýšlel, jak dlouho ještě bude muset čekat.

Otočil hlavu a ve světle ohniště se rozhlédl kolem sebe. Jeho domov byl téměř stejný jako každý další dům v městečku Combe: z dubových prken, s doškovou střechou a hliněnou podlahou, zčásti pokrytou suchým rákosem z břehů nedaleké řeky. Žádná okna neměl. Uprostřed jediné místnosti se nacházelo čtverhranné kamenné ohniště. Nad ohněm stál třínohý stojan, kam se mohly zavěsit kotlíky a hrnce s připravovaným jídlem a jehož nohy vrhaly pavoučí stíny na spodní stranu střechy. Ze stěn trčely dřevěné kolíky, na nich viselo oblečení, kuchyňské náčiní a nářadí na stavbu lodí.

Edgar nevěděl jistě, kolik noci už uplynulo, protože mohl usnout, možná nejednou. Předtím naslouchal zvukům malého města ukládajícího se k spánku: pár opilců pořvávalo oplzlý popěvek, z jednoho sousedního domu sem doléhala hořká obvinění manželské hádky, jinde práskly dveře a zaštěkal pes, a někde poblíž vzlykala žena. Teď se však neozývalo nic než tichá ukolébavka vln na mořském břehu chráněném před větrem. Upíral pohled ke dveřím a pátral po napovídajících proužcích světla kolem jejich okrajů, ale viděl stále jen tmu. To znamenalo, že buď měsíc už zašel, tudíž noc hodně pokročila, nebo je obloha zatažená, což by o ničem nevypovídalo.

Zbytek rodiny ležel na zemi kolem celé místnosti, blízko u stěn, kde nebylo tolik kouře. Táta a máma se o sebe opírali zády. Někdy se uprostřed noci vzbudili, objali se, něco si šeptali a společně se pohybovali, dokud se s těžkým oddechováním zase od sebe neodvalili; teď však tvrdě spali, táta chrápal. Dvacetiletý Erman, nejstarší z bratrů, ležel poblíž Edgara, a prostřední bratr Eadbald se občas převalil v koutě. Edgar slyšel jejich pravidelné, poklidné dýchání.

Konečně se rozezněl kostelní zvon.

Na opačném konci města se nacházel klášter. Mniši měli způsob, jakým měřili noční hodiny: vyráběli si svíčky opatřené stupnicí a ty jim při odhořívání určovaly čas. Hodinu před úsvitem rozezněli zvon, pak vstali na matutinum, k prvním ranním modlitbám.

Edgar ještě chvíli ležel. Zvon mohl vyrušit mámu, která měla lehké spaní. Poskytl jí čas, aby opět upadla do hlubšího spánku. Pak se konečně zvedl.

Tiše posbíral plášť, boty a opasek se zavěšenou dýkou v pochvě. Bos přešel přes pokoj tak, aby se vyhnul nábytku: stolu, dvěma stoličkám a lavici. Dveře se otevřely nehlučně: Edgar včera důkladně promazal dřevěné panty ovčím lojem.

Kdyby se teď někdo z rodiny probudil, řekl by, že se jde ven vymočit, a doufal by, že si nevšimnou, že odnáší boty.

Eadbald zabručel. Edgar ztuhl. Probudil se Eadbald, nebo se mu jen něco zdá? Edgar to nepoznal. Ale bratr byl netečný, vždycky se snažil vyhnout zbytečným zmatkům, jako táta. Žádné potíže by nedělal.

Edgar vyšel ven a opatrně za sebou zavřel dveře.

Měsíc už zašel, ale obloha zůstávala jasná a pobřeží ozářené hvězdami. Mezi domem a horní hranicí přílivu se nacházel dok. Táta se zabýval stavbou lodí a jeho tři synové pracovali s ním. Byl dobrý řemeslník a špatný obchodník, proto všechna peněžní rozhodnutí dělala máma, zejména pokud šlo o obtížný výpočet, jakou cenu požadovat za něco tak složitého, jako je člun nebo loď. Jestliže se zákazník pokoušel cenu usmlouvat, táta býval ochotný svolit, ale máma ho přiměla, aby trval na svém.

Když si Edgar zavazoval boty a zapínal opasek, pohlédl na dok. Bylo v něm jen jedno rozestavěné plavidlo, malý říční člun s vesly. Vedle něj ležela velká a velmi cenná hromada stavebního dřeva, kmenů rozštípaných na půlky a čtvrtky a připravených k tomu, aby se z nich vytvarovaly části lodí. Celá rodina se přibližně jednou měsíčně vydávala do lesa, kde porazili pořádný dub. Kácet začínal vždy táta s Edgarem, střídavě se oháněli sekerami s dlouhým toporem a vysekali z kmene přesný klín. Pak chvíli odpočívali, zatímco práci převzali Erman a Eadbald. Když strom padl, odvětvili ho a dřevo odplavili po řece do Combe. Samozřejmě za něj museli zaplatit: les patřil Wigelmovi, thénovi, kterému většina lidí v Combe platila rentu, a ten požadoval za každý strom dvanáct stříbrných pencí.

Kromě hromady dřeva byl v doku sud smoly, smotané lano a brusný kámen. Všechno hlídal na řetězu uvázaný mastif Grendel, černý s šedivým čumákem, příliš starý na to, aby způsobil zlodějům velkou újmu, ale stále schopný štěkáním vyvolat poplach. Grendel teď zůstal zticha, netečně Edgara pozoroval s hlavou položenou na předních tlapách. Edgar k němu přiklekl a pohladil ho po hlavě. „Sbohem, staroušku,“ zamumlal a Grendel zavrtěl ocasem, aniž se zvedl.

V doku se nacházelo i jedno ještě ne zcela hotové plavidlo, které Edgar považoval za své. Sám ho postavil na základě vlastního návrhu podle jedné vikinské lodi. Edgar žádného Vikinga nikdy neviděl – za jeho života do Combe nevpadli –, ale před dvěma lety moře vyplavilo na břeh vrak s napůl roztříštěnou příďovou figurou draka, prázdný a zčernalý od požáru, patrně po nějaké bitvě. Edgara ohromila poničená krása lodi: půvabné křivky, protáhlá, hadu podobná příď a štíhlý trup. Nejvíc na něj zapůsobil dlouhý vyčnívající kýl probíhající po celé délce lodi, který – jak si po chvíli zamyšlení uvědomil – poskytoval stabilitu, jež Vikingům umožňovala přeplouvat moře. Edgarův člun představoval jakousi menší verzi se dvěma vesly a malou čtvercovou plachtou.

Edgar věděl, že má nadání. Už teď byl lepší stavitel než jeho starší bratři, a zanedlouho předčí i tátu. Měl intuitivní smysl pro to, jak spojovat různě tvarované díly, aby do sebe zapadaly a vytvořily pevnou konstrukci. Už před lety zaslechl, jak táta říká mámě: „Erman se učí pomalu a Eadbald se učí rychle, ale Edgar, zdá se, chápe všechno dřív, než to vůbec vyslovím.“ Měl pravdu. Někdo dokáže vzít do ruky hudební nástroj, na jaký nikdy nehrál, třeba píšťalu nebo lyru, a vyloudit z něj po pár minutách melodii. Edgar měl takový instinkt, pokud jde o čluny a také o domy. „Ten člun se bude sklánět na pravý bok,“ upozornil třeba, nebo: „Ta střecha bude prosakovat,“ a nikdy se nezmýlil.

Teď odvázal svůj člun a postrkoval ho po břehu dolů. Skřípavý zvuk, který vydával trup na písku, tlumily vlny tříštící se o břeh.

Polekalo ho dívčí chichotání. Ve světle hvězd spatřil nahou ženu ležící na písku a na ní nějakého muže. Edgar je nejspíš znal, ale jejich obličeje nebyly jasně viditelné a on rychle pohlédl stranou, nechtěl je poznat. Tušil, že je překvapil při nedovoleném dostaveníčku. Žena vypadala mladá a muž byl možná ženatý. Kněží kázali proti takovým milostným poměrům, ale lidé pravidla ne vždy dodržují. Edgar si dvojice nevšímal a dotlačil člun na vodu.

Ohlédl se zpátky na dům a náhle ho přemohla lítost, přemýšlel, jestli ho ještě někdy uvidí. Byl to jediný domov, na který se pamatoval. Věděl, protože mu to řekli, že se narodil v jiném městě, v Exeteru, kde jeho otec pracoval u jednoho mistra loďaře. Rodina se pak přestěhovala, to byl Edgar ještě nemluvně, a usadili se v Combe, kde se táta udělal pro sebe díky jedné získané objednávce veslice; nic z toho si ovšem Edgar nepamatoval. Tohle byl jediný domov, který znal, a on ho teď opouští navždy.

Táta měl štěstí, že někde jinde našel zaměstnání. Po obnovení vikinských útoků na jih Anglie v době, kdy Edgarovi bylo devět, se veškeré podnikání zpomalilo. Jakmile se nájezdní lupiči objevili někde poblíž, obchodování a lov ryb se stávaly nebezpečné. Čluny si kupovali jen stateční.

V přístavu teď kotvily tři lodě, jak viděl ve svitu hvězd: dvě používané k lovu sleďů a jedna franská obchodní. Na břehu spočívalo několik vytažených menších říčních a příbřežních plavidel. Jeden z těch rybářských člunů pomáhal postavit. Edgar však pamatoval i dobu, kdy se v přístavu nacházelo více než deset lodí.

Pocítil čerstvý závan od jihozápadu, což byl zdejší převládající směr větru. Jeho člun měl plachtu – malou, protože byly tak drahé. Vyrobit plachtu normální velikosti pro námořní loď by jedné ženě trvalo čtyři roky. Rozvinout plachtu na krátkou cestu přes zátoku ovšem skoro nestálo za námahu. Začal veslovat, což ho nijak nezatěžovalo. Edgar byl svalnatý jako kovář. Otec a bratři jakbysmet. Od rána do večera, šest dní v týdnu, pracovali se sekerou, teslicí a vrtákem, vytvářeli dubovou obšívku lodních trupů. Byla to těžká práce a dělala z mužů siláky.

Ulevilo se mu. Unikl. A za chvíli se setká s ženou, kterou miluje. Hvězdy jasně svítily, břeh bíle zářil, a když jeho vesla čeřila vodní hladinu, zvlněná pěna připomínala vlasy dopadající na ramena jeho milé.

Jmenovala se Sungifu, což se obvykle zkracovalo na Sunni, a byla v každém ohledu mimořádná.

Podél břehu viděl různé provozní prostory, většinou pracoviště rybářů a obchodníků, klempířskou dílnu, kde se vyráběly rezuvzdorné součástky pro lodě, dlouhý dvůr, ve kterém provazník splétal lana, a obrovskou pec, v níž výrobce smolného lepidla zpracovával sosnová polena plná pryskyřice, aby získal lepivou tekutinu, kterou stavitelé lodí používají k zabezpečení vodotěsnosti svých plavidel. Od vody vypadalo město vždy větší: byl to domov několika set lidí, jejichž živobytí se přímo nebo nepřímo vázalo na moře.

Pohlédl přes zátoku ke svému cíli. Ve tmě by nemohl Sunni vidět, i kdyby tam byla, ale on věděl, že tam není, protože se domluvili na setkání až za úsvitu. Nedokázal se však ovládnout a pořád upíral pohled na místo, kde se už Sunni brzy objeví.

Sunni bylo jednadvacet, o tři roky víc než Edgarovi. Upoutala jeho pozornost jednoho dne, kdy seděl na břehu a zíral na ten vikinský vrak. Samozřejmě ji znal od vidění – v tak malém městě znal každého, kdo tu žil –, ale do té doby si jí nijak zvlášť nevšiml a o její rodině si nedokázal vybavit vůbec nic. „Nevyplavilo tě moře s tím vrakem?“ zeptala se ho tenkrát. „Seděl jsi úplně nehnutě, až jsem si myslela, že jsi naplavenej kus dřeva.“ Ihned si uvědomil, že to musí být nápaditá dívka, když bez přemýšlení vysloví něco takového, a vysvětlil jí, co ho na tvarech toho plavidla uchvacuje, protože cítil, že mu bude rozumět. Povídali si spolu hodinu a on se zamiloval.

Pak mu řekla, že je vdaná, ale to už bylo pozdě.

Jejímu manželovi Cynericovi bylo třicet. Brala si ho jako čtrnáctiletá. Měl stádečko dojných krav a Sunni se starala o obchodování s mlékem. Byla prozíravá a vydělala svému manželovi spoustu peněz. Děti neměli.

Edgar zanedlouho poznal, že Sunni Cynerica nenávidí. Její manžel odcházel den co den hned po večerním dojení do hospody zvané U námořníků a opíjel se. Po jeho odchodu mohla Sunni vyklouznout do lesa a setkat se s Edgarem.

Odteď však už žádné skrývání nebude. Dneska spolu utečou, nebo přesněji řečeno odplují. Edgarovi nabídli práci a domek v jedné rybářské vesnici vzdálené odtud asi osmdesát kilometrů podél pobřeží. Měl štěstí, že našel stavitele lodí, který sháněl pomocníka. Edgar neměl žádné peníze – nikdy je neměl. Máma říkala, že je nepotřebuje –, ale nářadí si schovával ve schránce zabudované do člunu. Začnou nový život.

Jakmile všichni pochopí, že jsou pryč, Cyneric se bude považovat za svobodného a bude se moct znovu oženit. Manželka, která utekla s jiným mužem, se prakticky rozvedla: církvi se to nemuselo líbit, ale takový byl zvyk. Sunni nepochybovala, že Cyneric do několika týdnů vyrazí na venkov a vyhledá si nějakou zoufale chudou rodinu s hezkou čtrnáctiletou dcerou. Edgar přemýšlel, na co ten muž potřebuje manželku: podle Sunni měl o sex malý zájem. „Rád někoho sekýruje,“ vysvětlila mu. „Můj problém spočíval v tom, že už jsem dospěla natolik, abych jím opovrhovala.“

Cyneric by je nepronásledoval, i kdyby zjistil, kde jsou, což bylo přinejmenším nějakou dobu nepravděpodobné. „A kdybysme se v tomhle pletli a Cyneric nás našel, rozbiju mu hubu na tisíc kousků,“ prohlásil Edgar. Sunnin výraz mu prozradil, že to považuje za pošetilé chvástání, a uvědomil si, že má pravdu. „K tomu ale nejspíš nedojde,“ dodal spěšně.

Doplul na opačnou stranu zátoky, přirazil člun ke břehu a uvázal ho k balvanu.

Slyšel, jak mniši odříkávají modlitby. Klášter stál nedaleko a dům Cynerica a Sunni se nacházel jen pár set metrů za ním.

Posadil se na písek, hleděl na temné moře a noční oblohu a myslel na Sunni. Podaří se jí vyklouznout stejně snadno jako jemu? Co když se Cyneric probudí a v odchodu jí zabrání? Mohlo by dojít ke rvačce; třeba ji zmlátí. Náhle se ho zmocnilo pokušení změnit plán, zvednout se z břehu a zajít pro ni domů.

S úsilím své nutkání potlačil. Lépe bude nechat to na ní. Cyneric bude v opileckém spánku a Sunni se dokáže pohybovat tiše jako kočka. Plánovala, že si před spaním vezme na krk svůj jediný šperk, složitě vyrývaný stříbrný kroužek na koženém řemínku. Ve váčku na opasku bude mít jehlu s nitěmi, což se vždycky hodí, a vyšívanou plátěnou čelenku, kterou nosí při zvláštních příležitostech. Stejně jako Edgar, i ona může opustit dům v několika tichých vteřinách.

Brzy bude tady, oči zářící vzrušením, útlé tělo dychtící po jeho tělu. Obejmou se, pevně se sevřou v náručí a vášnivě se políbí. Pak Sunni nastoupí do člunu a on ho odstrčí do vody, na cestu ke svobodě. Přemýšlel, že chvíli bude veslovat, pak se znovu políbí. Jak brzy se budou moct milovat? Bude netrpělivá, stejně jako on. Mohl by odveslovat za okraj zátoky, pak spustit uvázaný kámen, který používal jako kotvu, a mohli by si ve člunu lehnout, třeba pod sedadla; bylo by to trochu nešikovné, ale co na tom? Člun se bude jemně pohupovat na vlnách a oni na nahé kůži pocítí teplo vycházejícího slunce.

Ale možná bude moudřejší rozvinout plachtu a zvětšit vzdálenost od města, než se odváží riskovat a zastaví. Za bílého dne chtěl být už hodně daleko. Bude těžké odolat pokušení, když bude Sunni tak blízko a bude se na něj s úsměvem dívat. Zajistit jejich budoucnost však bylo důležitější.

Rozhodli se, že až dorazí do nového domova, řeknou, že jsou už sezdaní. Do nynějška spolu ještě nikdy nestrávili noc v posteli. Odedneška budou každý den společně večeřet, celou noc ležet v objetí a ráno se na sebe významně usmívat.

Na obzoru spatřil náznak světla. Co nevidět se rozední. Sunni tu bude každou chvíli.

Jenom když pomyslel na rodinu, pocítil smutek. Zcela spokojeně může žít bez svých bratrů, kteří s ním pořád zacházeli jako s malým klukem a snažili se předstírat, že není dospělý a chytřejší než oni. Bude mu chybět táta, který mu celý život říkal věci, jež nikdy nezapomene, jako: „Ať spojíš dvě prkna na pokos sebelíp, nejslabší místo je vždycky v tom spoji.“ A pomyšlení na to, že opouští mámu, mu vehnalo slzy do očí. Je to silná žena. Když se něco nedařilo, neztrácela čas naříkáním na osud, ale začala dávat věci do pořádku. Před třemi lety táta onemocněl horečkou a málem zemřel, a máma si vzala na bedra vedení doku – říkala chlapcům, co mají dělat, vybírala dluhy a zajišťovala, aby zákazníci nerušili objednávky –, dokud se táta neuzdravil. Máma se narodila jako vůdce, a nejen rodiny. Táta byl jedním z dvanácti combeských stařešinů, ale když se thén Wigelm pokusil zvýšit obyvatelům rentu, vedla protest celého města právě máma.

Nebýt radostné vyhlídky na budoucnost se Sunni, nedalo by se pomyšlení na odchod snést.

Ve slabém světle zahlédl Edgar na vodě cosi podivného. Měl dobrý zrak a byl zvyklý rozpoznávat lodě na dálku, rozlišovat tvar trupu od vysoké vlny nebo nízkého mraku, ale teď nevěděl, na co se vlastně dívá. Snažil se zaslechnout jakýkoli vzdálený zvuk, ale slyšel jen vlny tříštící se o břeh přímo před ním.

Po pár okamžicích se mu zdálo, že zahlédl hlavu nějaké příšery; zamrazilo ho. Připadalo mu, že na pozadí slabé záře na obloze vidí nastražené uši, velkou tlamu a dlouhý krk.

Chvilku poté si uvědomil, že se dívá na něco ještě horšího, než je příšera: na vikinskou loď s dračí hlavou na špičce dlouhé zahnuté přídě.

Na dohled se objevila další, pak třetí, pak čtvrtá. Jejich plachty napínal zesilující jihozápadní vítr a lehká plavidla se na vlnách rychle pohybovala vpřed. Edgar vyskočil na nohy.

Vikingové byli zloději, násilníci a vrahové. Útočili podél pobřeží a po řekách do vnitrozemí. Zapalovali města, kradli vše, co mohli unést, a vraždili všechny kromě mladých mužů a žen, které brali do zajetí, aby je prodali jako otroky.

Edgar ještě chvíli váhal.

Teď viděl deset lodí. To znamenalo nejméně pět set Vikingů.

Jsou to skutečně vikinské lodě? Nová zlepšení Vikingů přebírali i jiní stavitelé lodí a napodobovali jejich styl, stejně jako Edgar sám. Ale rozdíl poznal: ze skandinávských lodí čišela jakási záludná hrozba, jakou žádní imitátoři napodobit nedokázali.

Každopádně, kdo jiný by se sem blížil v takovém počtu za svítání? Ne, nebylo pochyb.

Do Combe přicházelo peklo.

Musí varovat Sunni. Jestliže se k ní dostane včas, mohli by ještě uniknout.

S pocitem viny si uvědomil, že nejprve pomyslel na ni, a nikoli na svou rodinu. Musí je varovat také. Jenže oni jsou na opačném konci města. Nejdřív vyhledá Sunni.

Otočil se a rozběhl se po břehu, oči upřené na cestu před sebou, aby se vyvaroval poloskrytých překážek. Po minutě se zastavil a pohlédl na zátoku. Zděsilo ho, když viděl, jak rychle se Vikingové pohybují. Planoucí louče se kvapně přibližovaly, některé se odrážely ve vlnícím se moři, jiné byly očividně neseny na písčitém břehu. Nájezdníci se už vyloďovali!

Chovali se však tiše. Edgar ještě teď slyšel, jak se mniši modlí, nevědomí si svého osudu. Měl by varovat i je. Ale nemůže přece varovat každého!

Nebo možná může. Při pohledu na siluetu věže klášterního kostela rýsující se na pozadí stále světlejší oblohy si uvědomil, jak je možné varovat Sunni, vlastní rodinu, mnichy a celé město.

Změnil směr a zamířil ke klášteru. Ze tmy se vynořila nízká zídka a on ji přeskočil, aniž zpomalil tempo. Při dopadu na opačné straně zavrávoral, ale udržel rovnováhu a běžel dál.

Dorazil ke kostelním dveřím a ohlédl se zpátky. Klášter stál na mírném svahu a Edgar přehlédl celé město i zátoku. Mělčinami se ke břehu brodily stovky Vikingů a pokračovaly do města. Viděl, jak letním sluncem vysušená sláma doškové střechy náhle vzplála; a vzápětí další a další. Znal všechny domy ve městě i jejich majitele, ale v mdlém světle nedokázal rozpoznat, o které budovy jde, a chmurně přemýšlel, jestli se neocitl v plamenech i jeho vlastní domov.

Rozrazil dveře kostela dokořán. Kostelní loď osvětlovalo mihotavé světlo svíček. Liturgický zpěv mnichů přestával ladit, jak ho někteří viděli běžet k dolní části věže. Spatřil volně visící lano, popadl ho a zatáhl. K jeho zděšení nevydal zvon žádný zvuk.

Jeden z mnichů se oddělil od skupiny a dlouhým krokem zamířil k němu. Vyholený vršek hlavy měl obkroužený bílými kadeřemi a Edgar poznal převora Ulfrica. „Zmiz odtud, bláznivý kluku,“ obořil se pohoršený převor na chlapce.

Edgar neměl čas, aby se obtěžoval s nějakým vysvětlováním. „Musím ten zvon rozhoupat!“ odbyl ho zběsile. „Co se s ním stalo?“

Bohoslužba se přerušila a všichni mniši ho teď pozorovali. Přistoupil k němu druhý muž: správce kuchyně Maerwynn, mladší mnich, ne tak nabubřelý jako Ulfric. „Co se děje, Edgare?“ zeptal se.

„Jsou tu Vikingové!“ vykřikl Edgar. Znovu zatahal za lano. Ještě nikdy nezkoušel rozeznít kostelní zvon, a jeho váha ho překvapila.

„Ach ne!“ zvolal převor Ulfric. Jeho karatelský výraz se změnil ve vyděšený. „Bůh uchovej!“

„Víš to jistě, Edgare?“ ujišťoval se Maerwynn.

„Viděl jsem je z břehu!“

Maerwynn se rozběhl ke dveřím a venku se rozhlédl. Vrátil se celý bledý. „Je to pravda,“ přisvědčil.

„Utíkejte, všichni!“ vykřikl Ulfric.

„Počkejte!“ zadržel je Maerwynn. „Edgare, tahej dál za lano. Musíš zatáhnout několikrát, než zvon rozhoupáš. Zvedni nohy a pověs se na lano. Všichni ostatní – máme pár minut, než sem dorazí. Popadněte něco, než poběžíte: především relikviáře s ostatky svatých, ozdobné předměty s drahokamy a knihy – a pak utíkejte do lesů.“

Edgar se pověsil na lano, nadzvedl tělo ze země a za okamžik uslyšel úder zvonu.

Ulfric popadl stříbrný kříž, vyřítil se ven a ostatní mniši vybíhali za ním. Někteří klidně sbírali cenné předměty, jiní křičeli a panikařili.

Zvon se rozhoupal a začal vyzvánět. Edgar horečně tahal za lano a využíval váhu svého těla. Chtěl, aby každý pochopil, že tohle není jen svolávání spících mnichů, ale vyhlášení poplachu pro celé město.

Po chvíli cítil, že toho udělal dost. Nechal lano viset a vyběhl z kostela.

Štiplavý pach hořících došků ho dráždil v nose: svěží jihozápadní vítr šířil plameny děsivou rychlostí. Zároveň stále víc svítalo. Ve městě vybíhali lidé z domů a svírali v rukou nemluvňata i větší děti a vůbec cokoli, co jim bylo drahé, jako nářadí, slepice či kožené váčky s penězi. Ti nejrychlejší už přebíhali přes pole k lesům. Někteří díky zvonu uniknou, pomyslel si Edgar.

Vydal se proti davu, uskakoval před přáteli a sousedy, a mířil k Sunninu domu. Spatřil pekaře, který bývá už časně zrána u pece: teď utíkal ze svého domu s pytlem mouky na zádech. V hospodě U Námořníků bylo stále ticho, její osazenstvo se i po poplachu probouzelo pomalu. Klenotník Wyn projel kolem na koni, s truhlicí přivázanou na zádech; vyděšený kůň pádil jako zběsilý a muž se ho zoufale držel oběma pažemi kolem krku. Otrok Griff nesl starou ženu, svou majitelku. Edgar si pozorně prohlížel každou tvář, která ho míjela, pro případ, že by mezi nimi byla Sunni, ale neviděl ji.

Pak se setkal s Vikingy.

Jejich předvoj tvořil tucet urostlých mužů a dvě ženy děsivého vzezření, všichni v krátkých kožených kazajkách a ozbrojení kopími a sekerami. Přilby neměli, viděl Edgar, a jak mu strach stoupal do krku jako zvratky, uvědomil si, že před slabými obyvateli města se moc ochraňovat nepotřebují. Někteří už nesli kořist: meč s jílcem vykládaným drahokamy, který byl bezpochyby určen spíš na vystavování než k boji; váček s penězi; drahé sedlo se třmeny z pozlaceného bronzu. Jeden vedl bílého koně a Edgar poznal, že je to kůň majitele jedné rybářské lodi; jiný měl přes rameno přehozenou dívku, ale Edgarovi se ulevilo, že to není Sunni.

Couvl, ale Vikingové postupovali dál a on nemohl utéct, protože musí najít Sunni.

Hrstka statečných obyvatel města kladla odpor. Stáli zády k Edgarovi, takže nepoznal, kdo to je. Někteří používali sekery a dýky, jeden luk a šípy. Edgar chviličku jen tak zíral, ochromený pohledem na ostré čepele zatínající se do lidského masa, slyšel raněné muže kvílející bolestí jako zvířata, cítil pach města v plamenech. Jediné násilí, které kdy zažil, spočívalo v pěstních rvačkách mezi útočnými chlapci nebo opilými muži. Tohle bylo něco nového: prýštící krev, vyhřezlé vnitřnosti, bolestný a vyděšený křik. Ztuhl strachem.

Obchodníci a rybáři z Combe neměli šanci proti těmto útočníkům, jejichž obživa spočívala v násilí. Místní byli ve chvilce poraženi, Vikingové postupovali dál a za jejich předvojem se stále hrnuli další.

Edgar se vzpamatoval a uskočil za jeden dům. Musel se dostat od Vikingů, ale aby zapomněl na Sunni, tak moc se zase nebál.

Útočníci postupovali po hlavní ulici a pronásledovali obyvatele, kteří tudy prchali; za domy však žádní Vikingové nebyli. Ke každému domu patřil pozemek o zhruba dvou tisících metrech čtverečních, na kterém měla většina lidí ovocné stromy a zeleninové zahrádky a ti bohatší ještě kurník nebo prasečí chlívek. Edgar přebíhal od jednoho zadního dvorku k druhému, stále směrem k Sunninu domu.

Sunni a Cyneric žili v domě, který byl stejný jako kterýkoli jiný – až na mléčnici, přístavek z vepřovice, směsi písku, kamení, jílu a slámy, se střechou z tenkých kamenných tašek; to vše proto, aby se uvnitř udržel chlad. Jejich dům stál na okraji malé louky, kde se krávy pásly.

Edgar doběhl k domu, rozrazil dveře a vpadl dovnitř.

Cyneric, malý podsaditý černovlasý muž, ležel na podlaze. Rákos kolem něj nasákl krví a Cyneric se nehýbal. Otevřená rána mezi krkem a ramenem už nekrvácela a Edgar nepochyboval, že je mrtvý.

Sunnina hnědobílá fenka Brindle stála v koutě, třásla se a těžce oddechovala, jak to psi dělají, když se vyděsí.

Ale kde je Sunni?

V zadní části domu se nacházely dveře do mléčnice. Byly otevřené, a když k nim Edgar vykročil, uslyšel Sunni vykřiknout.

Vešel do mléčnice. Spatřil záda vysokého žlutovlasého Vikinga. Odehrával se tu nějaký zápas: po kamenné podlaze se rozlilo vědro mléka a původně zavěšený dlouhý žlab, ze kterého se krmí krávy, ležel převrácený u zdi.

Zlomek vteřiny poté Edgar poznal, že Vikingovým protivníkem je Sunni. Opálenou tvář měla zkřivenou zuřivostí, široce otevřená ústa odhalovala bílé zuby, tmavé vlasy jí vlály. Viking držel v jedné ruce sekeru, ale nepoužíval ji. Druhou rukou se snažil povalit Sunni na zem, zatímco ona se po něm oháněla velkým kuchyňským nožem. Zcela zjevně ji chtěl spíš zajmout než zabít, protože zdravá mladá žena představovala vysoce ceněnou otrokyni.

Ani ona, ani on Edgara neviděli.

Dřív než se Edgar stačil pohnout, Sunni zasáhla Vikinga nožem do obličeje. Zařval bolestí a z hluboké řezné rány mu vytryskla krev. Rozzuřený pustil sekeru, popadl Sunni za obě ramena a mrštil s ní na zem. Těžce dopadla a Edgar uslyšel děsivé zadunění, když hlava zasáhla kamenný schod u prahu. Viking klesl na jedno koleno, zalovil ve své kazajce a vytáhl kožený řemen – očividně ji hodlal spoutat.

Lehce pootočil hlavu a spatřil Edgara.

V jeho tváři se objevil strach, rychle se natáhl pro svou upuštěnou zbraň, ale bylo pozdě. Edgar popadl sekeru okamžik předtím, než na ni Viking dosáhl. Byla to zbraň velice podobná nástroji, který Edgar používal na kácení stromů. Pevně uchopil násadu, a kdesi v podvědomí zaznamenal, že topůrko a hlava jsou krásně vyvážené. Ustoupil o krok, z Vikingova dosahu. Muž se začal zvedat.

Edgar se rozmáchl sekerou ve velkém oblouku až za záda, pak ji zvedl přes hlavu, a nakonec jí švihl dolů, rychle, tvrdě a přesně, v dokonalé křivce. Ostří dopadlo na vršek mužovy hlavy. Zaseklo se skrz vlasy a kůži hluboko do lebky, až vyhřezl mozek.

K Edgarovu úděsu Viking nepadl okamžitě mrtev, na moment se zdálo, že se usilovně snaží zůstat stát; pak z něj ale život vymizel jako světlo ze zhasnuté svíčky a on se zhroutil na zem, raneček ochablých končetin.

Edgar pustil sekeru a přiklekl k Sunni. Oči měla otevřené, zíraly do prázdna. Zašeptal její jméno. „Mluv na mě,“ naléhal. Vzal ji za ruku a zvedl jí paži. Byla bezvládná. Políbil ji na ústa a uvědomil si, že nedýchá. Sáhl jí k srdci, hned pod křivku hebkého prsu, který zbožňoval. Držel tam ruku a zoufale doufal, že pocítí tlukot srdce; rozvzlykal se, když zjistil, že doufá marně. Sunni byla mrtvá, srdce jí už nebilo.

Nevěřícně na ni zíral, pak se konečky prstů nesmírně něžně dotkl jejích víček – jemně, jako by se bál, že jí ublíží – a zavřel jí oči.

Pomalu padal dopředu, až mu hlava spočinula na její hrudi a jeho slzy se vsákly do hnědé vlny Sunniných prostých šatů.

Chvíli poté se ho zmocnil šílený vztek na muže, který ji připravil o život. Vyskočil na nohy, popadl sekeru a začal sekat do Vikingova mrtvého obličeje, tříštil čelo, drtil mu oči, rozpoltil bradu.

Záchvat trval jen chvíli, než si uvědomil hrůznou beznadějnost svého počínání. Když toho zanechal, uslyšel zvenčí křik v jazyce, který se podobal jeho vlastnímu, ale úplně stejný nebyl. To mu rázem připomnělo nebezpečí, v němž se ocitl. Možná za chvíli zemře.

Je mi jedno, jestli umřu, pomyslel si; v tomhle rozpoložení však setrval jen pár vteřin. Setká-li se s dalším Vikingem, může se stát, že skončí s rozsekanou hlavou stejně jako muž u jeho nohou. Jakkoli byl zdrcený žalem, přesto se ho zmocnila hrůza při pomyšlení, že by dopadl takhle.

Ale co si má počít? Bál se, že ho najdou v mléčnici s mrtvolou jeho oběti volající po pomstě; jestli však vyjde ven, určitě ho chytnou a zabijí. Divoce se kolem sebe rozhlížel: kam by se mohl schovat? Oči mu padly na převrácený žlab, stlučený z hrubých prken. Takhle dnem vzhůru mu připadl dost velký, aby ho skryl.

Lehl si na kamennou podlahu a překlopil ho na sebe. Pak ho ještě něco napadlo, nadzvedl okraj žlabu, popadl sekeru a vtáhl ji k sobě.

Škvírami mezi prkny pronikalo do žlabu trochu světla. Ležel nehybně a naslouchal. Dřevo poněkud tlumilo zvuky, ale přesto slyšel spoustu křiku a nářku. Čekal a trnul strachem: každým okamžikem může vejít nějaký Viking, který bude natolik zvědavý, že nakoukne pod žlab. Edgar se rozhodl, že kdyby k tomu došlo, pokusí se toho muže okamžitě zabít sekerou; byl by však ve velké nevýhodě – ležel by na zemi, zatímco nepřítel by nad ním stál.

Uslyšel kňučení psa a pochopil, že vedle převráceného žlabu určitě stojí Brindle. „Padej pryč,“ sykl, ale zvuk jeho hlasu ji jen pobídl a ona začala kňučet hlasitěji.

Edgar zaklel, nadzvedl okraj žlabu, vystrčil ruku a vtáhl psa k sobě. Brindle si lehla a utichla.

Edgar čekal a naslouchal úděsným zvukům doprovázejícím ten masakr a zkázu.

Brindle začala z ostří sekery olizovat Vikingův mozek.

Þ Þ Þ

Nevěděl, jak dlouho tam zůstal. Začalo mu být teplo, a tak vytušil, že slunce už musí být vysoko. Hluk zvenčí postupně zeslábl, ale on si nemohl být jistý, že Vikingové odtáhli, a pokaždé když ho napadlo, že se podívá, zase se raději rozhodl, že nebude dávat život v sázku. Pak si opět vzpomněl na Sunni a znovu se rozplakal.

Brindle vedle něj pospávala, ale každou chvíli ve spánku zanaříkala a zachvěla se. Edgar přemýšlel, jestli psi nemají zlé sny.

On sám je někdy míval: ocitl se na potápějící se lodi, nebo na něj padal velký dub a on se nemohl ani hnout, či prchal před lesním požárem. Když se z podobných snů probudil, zažíval takový pocit úlevy, že mu bylo do pláče. Teď ho napadalo, že ten vikinský útok je možná zlý sen, ze kterého se každým okamžikem probudí a najde Sunni stále naživu. Jenže se neprobudil.

Konečně uslyšel hlasy zřetelně mluvící anglosasky. Stále váhal. Hlasy zněly znepokojeně, ale nikoli panicky; spíš zdrcené žalem než ve strachu o život. Usoudil, že tohle určitě znamená, že Vikingové jsou pryč.

Kolik jeho přátel odvedli s sebou, aby je prodali do otroctví? Kolik mrtvol jeho sousedů za sebou zanechali? Přežila jeho rodina?

Brindle vydala hrdelní zvuk plný naděje a pokusila se vstát. V omezeném prostoru se postavit nemohla, ale zřejmě cítila, že se nyní může bezpečně pohybovat.

Edgar nadzvedl žlab. Brindle okamžitě vylezla ven. Edgar se vyvalil za ní s vikinskou sekerou v ruce a žlab zase pustil na zem. Postavil se; nohy ho po tom dlouhém uvěznění bolely. Zavěsil si sekeru k opasku.

Pak vyhlédl ze dveří mléčnice.

Město zmizelo.

Na okamžik zůstal jen zmateně stát. Jak by mohlo Combe zmizet? Ale samozřejmě to věděl. Téměř všechny domy úplně shořely. Několik jich ještě doutnalo. Tu a tam se rýsovaly zděné stavby a Edgarovi chvíli trvalo, než je určil. Klášter měl dvě kamenné budovy, kostel a dvoupodlažní stavbu s refektářem v přízemí a dormitářem v patře. Stály tu ještě dva další kamenné kostely. Déle mu trvalo rozpoznat dům klenotníka Wyna, který se potřeboval kamenným zdivem chránit před zloději.

Cynericovy krávy přežily, vyděšeně se shlukly uprostřed své oplocené pastviny: krávy jsou cenné, ale Edgar usoudil, že jsou příliš neohrabané a popudlivé, než aby se daly odvést na palubu lodi – Vikingové, stejně jako všichni zloději, dávali přednost penězům nebo malým, ale značně hodnotným předmětům, jako jsou šperky.

Obyvatelé města stáli v troskách, otřesení, téměř nemluvili, ozývaly se jen jednoslabičné výrazy vyjadřující žal, hrůzu a zmatek.

V zátoce kotvila tatáž plavidla, ale vikinské lodě byly pryč.

Nakonec se šel podívat na mrtvoly v mléčnici. Viking téměř nepřipomínal lidskou bytost. Edgar měl divný pocit, děsil se, že tohle udělal on sám. Skoro tomu nemohl uvěřit.

Sunni vypadala překvapivě pokojně. Zranění hlavy, kterému podlehla, nezanechalo žádnou viditelnou stopu. Oči měla napůl otevřené a Edgar je opět zavřel. Přiklekl k ní a znovu se snažil nahmatat tep, i když věděl, že je to pošetilé. Její tělo už vychladlo.

Co má teď udělat? Možná by mohl napomoct, aby se její duše dostala na nebesa. Klášter stále stojí. Měl by ji odnést do kostela mnichů.

Vzal ji do náručí. Zvednout ji bylo obtížnější, než předpokládal. Byla štíhlá a on silný, ale bezvládné tělo ho vychýlilo z rovnováhy, a jak se usilovně snažil postavit, musel ji tisknout k hrudi silněji, než by si přál. Držet ji v tak hrubém objetí a vědět, že necítí žádnou bolest, krutě zdůrazňovalo její neživost a Edgar se znovu rozplakal.

Prošel domem kolem Cynericovy mrtvoly a dveřmi ven.

Brindle ho následovala.

Zdálo se, že je půlka odpoledne, třebaže se to obtížně odhadovalo: ve vzduchu poletoval popel spolu s kouřem z ohořelých zbytků dřeva a všude se vznášel nechutný zápach spálených lidských těl. Přeživší se zmateně rozhlíželi kolem sebe, jako by nemohli pochopit, co se stalo. Další se vraceli z lesů, někteří přitom poháněli dobytek.

Edgar se ubíral ke klášteru. Sunnina váha mu začala působit bolest v pažích, ale on tu bolest nějak zvráceně vítal. Její oči však nevydržely zavřené, a to ho rozrušovalo. Chtěl, aby vypadala, jako když spí.

Nikdo mu nevěnoval moc pozornosti: všichni prožívali své vlastní osobní tragédie. Dorazil ke kostelu a vstoupil dovnitř.

Nebyl jediný, kdo dostal tenhle nápad. Podél celé kostelní lodi ležela těla a vedle nich klečeli nebo stáli lidé. K Edgarovi přistoupil převor Ulfric, zdál se silně rozrušený a rázně se zeptal: „Mrtvá, nebo živá?“

„Je to Sungifu, je mrtvá,“ odpověděl Edgar.

„Mrtví na východní konec,“ ukázal Ulfric; zoufale spěchal, než aby mohl jednat vlídně. „Ranění do chrámové lodi.“

„Pomodlíte se za její duši, prosím?“

„Bude s ní naloženo jako se všemi ostatními.“

„Spustil jsem poplach,“ ohradil se Edgar. „Možná jsem vám zachránil život. Pomodlete se za ni, prosím.“

Ulfric spěchal pryč, aniž odpověděl.

Edgar si všiml, že nějakého raněného ošetřuje bratr Maerwynn – ovazoval mu nohu, zatímco muž naříkal bolestí. Když se konečně Maerwynn zvedl, Edgar se ho zeptal: „Pomodlíš se za Sunninu duši, prosím?“

„Ano, samozřejmě,“ odpověděl Maerwynn a udělal Sunni křížek na čele.

„Děkuju ti.“

„Prozatím ji polož na východní konec kostela.“

Edgar prošel lodí a kolem oltáře. Na opačném konci kostela leželo v úhledných řadách dvacet nebo třicet těl a truchlící příbuzní z nich nespouštěli oči. Edgar Sunni opatrně položil na zem. Narovnal jí nohy, překřížil paže na hrudi a pak jí prsty upravil vlasy. Litoval, že není kněz a že se nemůže o její duši postarat sám.

Zůstal u ní dlouho klečet, hleděl na její nehybný obličej a usilovně se snažil pochopit, že se na něj už nikdy neusměje.

Nakonec mu do hlavy pronikly myšlenky na živé. Jsou rodiče naživu? Neodvlekli bratry do otroctví? Před pouhými pár hodinami se je chystal opustit navždy. Nyní je potřeboval. Bez nich by byl na světě sám.

Zůstal se Sunni ještě chvíli, pak z kostela odešel; Brindle ho následovala.

Venku přemýšlel, kde začít. Rozhodl se jít domů. Dům bude samozřejmě pryč, ale třeba tam rodinu najde, nebo objeví aspoň nějaké vodítko k tomu, co se s nimi stalo.

Nejrychlejší cesta vedla podél pobřeží. Ubíral se k moři a doufal, že na břehu najde svůj člun. Nechal ho kus dál od nejbližších domů, takže existuje naděje, že neshořel.

Dříve než dorazil k moři, potkal matku, která se vracela do města z lesa. Při pohledu na její pevný, odhodlaný výraz a rázný krok pocítil takovou úlevu, až se mu udělalo slabo, a málem klesl na zem. Nesla bronzový kuchyňský hrnec, možná to jediné, co z domu zachránila. Obličej měla ztrhaný smutkem, ale sevřená ústa vyjadřovala zarputilé odhodlání.

Sotva spatřila Edgara, její výraz se změnil, teď se v něm zračila radost. Pevně ho sevřela oběma pažemi a přitiskla se tváří na jeho hruď. „Chlapečku můj, ach Eddie, díky Bohu,“ vzlykala.

Objal ji se zavřenýma očima, vděčnější než kdykoli v životě za to, že ji má.

Po chvíli pohlédl přes její rameno a uviděl Ermana, který byl tmavý jako máma, ale spíš paličatý než odhodlaný, a světlovlasého a pihovatého Eadbalda, ale otec nikde. „Kde je táta?“ podivil se.

„Řekl nám, že máme utéct,“ odpověděl Erman. „Zůstal pozadu, aby zachránil dok.“

Edgar chtěl vykřiknout: A vy jste ho nechali? Ovšem tohle nebyl čas na výčitky – a Edgar ostatně odešel také.

Máma uvolnila objetí. „Jdeme zpátky domů,“ řekla. „K tomu, co z něj zbylo.“

Zamířili ke břehu. Máma kráčela rychle, nedočkavá, aby zjistila pravdu, ať už dobrou, nebo špatnou.

„Zmizels rychle, bratříčku,“ pronesl Erman vyčítavě. „Proč jsi nás nevzbudil?“

„Já jsem vás vzbudil,“ odpověděl Edgar. „Rozhoupal jsem klášterní zvon.“

„Nic jsi nerozhoupal.“

Tohle byl celý Erman – začne se hašteřit v takovouhle chvíli. Edgar se odvrátil a nic neřekl. Bylo mu jedno, co si Erman myslí.

Když dorazili na břeh, Edgar viděl, že jeho člun je pryč. Samozřejmě, sebrali ho Vikingové. Poznali dobré plavidlo. A bylo snadné ho odtud dostat: prostě ho mohli přivázat k zádi jedné své lodi a odvléct ho.

Byla to velká ztráta, ale on žádnou bolest nepociťoval: ve srovnání se smrtí Sunni to pro něj nemělo žádný význam.

Cestou podél břehu narazili na mrtvolu matky jednoho chlapce stejně starého jako Edgar, a jeho napadlo, jestli nepřišla o život, když se snažila Vikingům zabránit, aby odvlekli jejího syna do otroctví.

Další mrtvola ležela o pár metrů dál, a pak další a další. Edgar si prohlédl každý obličej: všechno to byli přátelé a sousedi, ale tátu mezi nimi nenašel, a tak začal opatrně doufat, že to otec možná přežil.

Dorazili domů. Nezbylo tu nic víc než ohniště se stále stojící železnou trojnožkou.

Vedle trosek leželo tátovo tělo. Máma vykřikla hrůzou a žalem a padla na kolena. Edgar k ní přiklekl a objal ji jednou paží kolem třesoucích se ramen.

Táta měl pravou paži u ramene uťatou, patrně sekerou, a zdálo se, že vykrvácel. Edgar pomyslel na sílu a dovednosti, které se v té paži ukrývaly, a vytryskly mu slzy hněvu nad tou ztrátou.

„Koukněte na dok,“ zvolal Eadbald.

Edgar se zvedl a otřel si oči. Nejprve si nebyl jistý, co vidí, a protřel si oči znovu.

Dok vyhořel. Z rozestavěného plavidla a z uskladněného dřeva zbyly hromady popela a stejně dopadla i pryskyřice a svinuté lano. Nezůstalo nic než brusný kámen, který používali na ostření nářadí. V řeřavém popelu Edgar rozeznal ohořelé kosti, příliš malé na to, aby mohly být lidské, a vytušil, že chudák starý Grendel uhořel na konci svého řetězu.

Dok představoval veškerý majetek rodiny.

Edgar si uvědomil, že s dokem ztratili zdroj obživy. I kdyby byl nějaký zákazník ochotný objednat si nový člun od tří učňů, neměli žádné dřevo, ze kterého by ho postavili, žádné nářadí, kterým by dřevo opracovávali, a žádné peníze, aby si nakoupili, co potřebují.

Máma nejspíš má pár stříbrných pencí, ale rodině nikdy nezbývalo moc na utrácení a táta každý přebytečný zisk vždycky použil na nákup stavebního dřeva. Dobré dřevo je lepší než stříbro, říkával s oblibou, protože je těžší ho ukradnout.

„Nic nám tu nezůstalo a nemáme žádnej zdroj obživy,“ konstatoval Edgar. „Co si proboha počneme?“

2

Sobota 19. června 997

Na vrcholku stoupání přitáhl biskup Wynstan ze Shiringu uzdu svému koni a pohlédl dolů na Combe. Z města toho moc nezbylo: letní slunce svítilo na šedou pustinu. „Je to horší, než jsem čekal,“ povzdechl si. V přístavu kotvilo několik nepoškozených lodí a člunů, jediné nadějné znamení.

K Wynstanovi dojel jeho bratr Wigelm. „Každý Viking by zasloužil upéct zaživa,“ zavrčel. Wigelm byl thén, příslušník elity vlastnící půdu. Třicetiletý, o pět let mladší než Wynstan, snadno dával průchod hněvu.

Tentokrát s ním však Wynstan souhlasil. „Na pomalém ohni,“ dodal.

Jejich starší nevlastní bratr je slyšel. Bratři měli podle zvyklosti jména, která zněla podobně. Nejstarší z nich, čtyřicetiletý Wilwulf, obvykle zvaný Wilf, byl ealdorman ze Shiringu, vládce části západní Anglie, která zahrnovala i Combe. „Nikdy jste neviděli město po vikinském nájezdu,“ poznamenal. „Takhle to vypadá.“

Klusali dál do zpustošeného města, následováni malým doprovodem ozbrojenců. Wynstan věděl, že skýtají impozantní pohled: tři vysocí muži v drahém oblečení jedoucí na skvělých koních. Wilf měl na sobě modrou tuniku po kolena a kožené vysoké boty a Wigelm podobné oblečení, ale červené. Wynstan byl oděn v obyčejném černém rouchu po kotníky, jak se sluší na kněze, ale látka byla kvalitně tkaná. Na krku mu na koženém řemínku visel velký stříbrný kříž. Každý z bratrů měl bujný světlý knír, ale žádný vous na bradě, jak bylo v módě mezi bohatými Angličany. Jako všichni kněží měl i Wynstan na temeni hlavy vyholenou tonzuru. Vypadali jako bohatí a významní muži, což také byli.

Obyvatelé města zdrceně procházeli mezi troskami, pozorně je prohlíželi, prohrabávali se v nich a vytvářeli žalostné hromádky znovu získaných osobních věcí: pokroucené kusy železného kuchyňského náčiní, kostěné hřebeny zčernalé od ohně, popraskané hrnce a zničené nářadí. Slepice zobaly a prasata čmuchala, hledala cokoli k snědku. Všude se šířil nepříjemný zápach dohořelých ohňů a Wynstan si uvědomil, že se nadechuje jen mělce.

Jak se bratři přibližovali, obyvatelé města k nim vzhlíželi a tváře se jim zjasnily nadějí. Mnozí znali bratry od vidění a ti, kdo je ještě nikdy neviděli, odhadli podle jejich vzhledu, že to jsou mocní muži. Někteří volali na pozdrav, jiní hlasitě vyjadřovali potěšení a tleskali. Všichni nechali všeho, co dělali, a vydali se za nimi. Ve výrazu lidí se jevilo přesvědčení, že tak mocné bytosti je přece budou schopny nějak zachránit!

Bratři zarazili koně na volném prostoru mezi kostelem a klášterem. Chlapci se předháněli, aby jim mohli koně podržet, když z nich sesedali. Objevil se převor Ulfric, aby je přivítal. V bílých vlasech měl černé saze. „Vzácní páni, město zoufale potřebuje vaši pomoc,“ začal. „Lidé –“

„Počkej!“ přerušil ho Wynstan hlasem, který se donesl k celému shromážděnému davu. Jeho bratry to nepřekvapilo: Wynstan je na svůj úmysl předem upozornil.

Obyvatelé města ztichli.

Wynstan sňal kříž ze svého krku a zvedl ho vysoko nad hlavu, pak se otočil a pomalým obřadním krokem se vydal ke kostelu.

Bratři kráčeli za ním a všichni ostatní je následovali.

Vešel do kostela a pomalu postupoval uličkou; zaznamenal řady raněných ležících na podlaze, ale hlavu neotočil. Ti, kdo toho byli schopni, se ukláněli nebo poklekali, on procházel dál se stále vysoko zdviženým křížem. Viděl i další těla na opačném konci kostela, ale to byli mrtví.

Když došel k oltáři, padl na zem tváří dolů a zůstal zcela bez hnutí; v pravé ruce natažené k oltáři dál držel zdvižený kříž.

S tváří na hliněné podlaze ležel docela dlouho, zatímco lidé mlčky přihlíželi. Pak se zvedl na kolena. Rozpřáhl paže a prosebné gesto doprovodil hlasitou otázkou: „Co jsme provedli?“

Z davu zazněl hromadný povzdech.

„V čem jsme zhřešili?“ hřímal. „Proč si tohle zasloužíme? Může se nám dostat odpuštění?“

Pokračoval ve stejném tónu. Byla to napůl modlitba, napůl kázání. Potřeboval lidem vysvětlit, že to, co se stalo, byla vůle Boží. Na vikinský nájezd musejí nahlížet jako na trest za hřích.

Bude však zapotřebí vykonat skutečnou práci a tohle byla jen přípravná ceremonie, takže to pojal stručně. „Když tedy nyní začínáme znovu budovat naše město,“ řekl na závěr, „slibujeme, že zdvojnásobíme své úsilí, abychom byli zbožnými, pokornými a bohabojnými křesťany, ve jménu Ježíše, našeho Pána. Amen.“

„Amen,“ zopakovali shromáždění věřící.

Stoupl si, otočil se a ukázal davu uslzenou tvář. Kříž si opět pověsil na krk. „A nyní, před Bohem, vyzývám svého bratra ealdormana Wilwulfa, aby uspořádal slyšení.“

Wynstan a Wilf kráčeli bok po boku kostelní lodí, následováni Wigelmem a Ulfricem. Vyšli ven a lidé za nimi.

Wilf se rozhlédl kolem sebe. „Uspořádám slyšení přímo tady.“

„Velmi dobře, můj pane,“ přitakal Ulfric. Luskl prsty na jednoho mnicha. „Přines to velké křeslo.“ Znovu se obrátil k Wilfovi. „Budete chtít inkoust a pergamen, ealdormane?“

Wilf uměl číst, ale psát ne. Wynstan uměl číst i psát, jako většina vyšších duchovních. Wigelm byl negramotný.

„Pochybuju, že budu potřebovat cokoli zapisovat,“ odpověděl Wilf.

Wynstana vyrušila vysoká, asi třicetiletá žena v potrhaných červených šatech. Byla přitažlivá, navzdory popelu rozmazanému na tváři. Promluvila tiše, ale on v jejím tónu zaznamenal zoufalství. „Musíte mi pomoct, pane biskupe, úpěnlivě vás prosím,“ pronesla naléhavě.

„Nemluv na mě, děvko pitomá,“ odbyl ji Wynstan.

Znal ji. Byla to Meagenswith, známá jako Mags. Žila ve velkém domě s deseti či dvanácti dívkami – některé byly otrokyně, jiné se nabídly dobrovolně –, které poskytovaly mužům sex za peníze. Wynstan odpověděl, aniž na ni pohlédl. „Nemůžeš být první člověk v Combe, kterému vyjádřím lítost,“ vysvětlil jí tiše, ale důrazně.

„Ale Vikingové mi sebrali všechny holky i peníze!“

Teď jsou otrokyně všechny, pomyslel si Wynstan. „Projednám to s tebou později,“ zamumlal. Pak zvýšil hlas, aby ho slyšeli lidé poblíž. „Zmiz mi z očí, nečistá smilnice!“

Okamžitě od něj odstoupila.

Dva mniši přinesli velké dubové křeslo a postavili ho doprostřed volného prostoru. Wilf usedl, Wigelm si stoupl po jeho levici, Wynstan po pravici.

Zatímco se obyvatelé města kolem nich shromažďovali, bratři spolu tiše, ale znepokojeně rozmlouvali. Všichni tři pobírali z Combe příjmy. Po Shiringu to bylo druhé největší město v oblasti. Každý dům odváděl rentu Wigelmovi, který se o výnosy dělil s Wilfem. Lidé platili také desátky kostelům, a ty část odevzdávaly biskupu Wynstanovi. Wilf vybíral celní poplatky za dovážené i vyvážené zboží procházející přístavem. Wynstanovi plynul příjem z kláštera. Wigelm prodával dřevo v lesích. Ovšem před dvěma dny všechny tyto prameny bohatství vyschly.

„Zanedlouho tady nikdo nebude moct nic platit,“ poznamenal zachmuřeně Wynstan. Musí omezit své utrácení. Shiring není bohatá diecéze. Kdybych byl arcibiskupem z Canterbury, pomyslel si, nemusel bych si teď dělat žádné starosti: kontroloval bych všechno bohatství církve v jižní Anglii. Jako pouhý biskup ze Shiringu měl nicméně možnosti omezené. Přemýšlel, co bude muset oželet. Velice nerad se vzdával svých potěšení.

Wigelm se tvářil opovržlivě. „Tihle všichni mají peníze. Když jim rozřízneš pupky, tak je najdeš.“

Wilf zavrtěl hlavou. „Nežvaň hlouposti.“ Tohle říkával Wigelmovi často. „Většina z nich přišla o všechno,“ pokračoval. „Nemají jídlo, nemají peníze, aby si ho koupili, a nemají ani jak si cokoli vydělat. Až přijde zima, budou sbírat žaludy, aby si uvařili polívku. Ti, co přežili Vikingy, budou zesláblí hlady. Děti nachytají nemoci a budou umírat; staří budou padat a lámat si kosti; mladí a silní odtud odejdou.“

Wigelm se tvářil vztekle. „Tak co můžeme dělat?“

„Bude moudré, když snížíme své požadavky.“

„Nemůžeme je nechat žít bez renty!“

„Hlupáku, mrtví žádnou rentu neodvádějí. Když se pár přeživších dokáže vrátit k lovu ryb, výrobě věcí a obchodování, můžou na jaře příštího roku třeba zase začít platit.“

Wynstan souhlasil. Wigelm nikoli, ale už nic neřekl: Wilf byl nejstarší a měl vyšší postavení než on.

Když se všichni přichystali, obrátil se Wilf na převora: „Teď nám, převore Ulfricu, povězte, co se tady stalo.“

Ealdorman pořádal slyšení.

„Vikingové přišli před dvěma dny,“ začal Ulfric, „za prvního rozbřesku, když všichni spali.“

„Proč jste nebojovali a neodrazili je, vy zbabělci?“ obořil se na něj Wigelm.

Wilf si zvednutím ruky vyžádal ticho. „Jedno po druhém,“ řekl. Obrátil se k Ulfricovi. „Tohle je první přepadení Combe Vikingy, co pamatuju, Ulfricu. Nevíte, odkud právě tato skupina pocházela?“

„Já ne, můj pane. Neviděl tu vikinskou flotilu při plavbě třeba některý z rybářů?“

„My jsme je ještě nikdy neviděli, pane,“ ozval se statný muž s prošedivělým vousem.

Wigelm, který znal obyvatele města lépe než jeho bratři, poznamenal na vysvětlenou: „To je Maccus. Patří mu největší rybářská loď ve městě.“

„Myslíme si, že Vikingové kotví na opačný straně průlivu, v Normandii,“ pokračoval Maccus. „Prej tam vždycky naberou zásoby, pak sem vpadnou přes vodu a vrátěj se, aby prodali kořist Normanům, ať Bůh zatratí jejich nesmrtelný duše.“

„To zní sice věrohodně, ale moc nám to nepomůže,“ zachmuřil se Wilf. „Normandie má dlouhé pobřeží. Mám dojem, že nejbližší přístav musí být Cherbourg, je to tak?“

„Řekl bych, že jo,“ přisvědčil Maccus. „Slyšel jsem, že se nachází na dlouhým mysu, co vyčnívá do průlivu. Já sám jsem tam ještě nebyl.“

„Ani já,“ přidal se Wilf. „Nikdo z Combe tam nebyl?“

„Možná za starejch časů,“ připustil Maccus. „Teď se tak daleko neodvažujeme. Vikingům se chcem vyhnout, ne se s nima setkat.“

Wigelm s takovým hovorem neměl trpělivost. „Měli bychom postavit flotilu, odplout do Cherbourgu a vypálit ho, jako oni vypálili Combe!“ navrhl. Někteří mladší muži v davu vykřikovali na souhlas.

„Ten, kdo chce zaútočit na Normany, vůbec nic o nich neví,“ zpražil ho Wilf. „Pamatuj, že pocházejí z Vikingů. Možná jsou teď civilizovaní, ale tvrdí jsou stejně. Proč myslíš, že na nás útočí Vikingové, ale Normani ne?“

Wigelm se tvářil zkroušeně.

„Rád bych se toho dozvěděl o Cherbourgu víc,“ posteskl si Wilf.

Z davu se ozval nějaký mladý muž. „Já jsem v Cherbourgu jednou byl.“

Wynstan na něj pohlédl se zájmem. „Kdo jsi?“

„Edgar, syn stavitele lodí, pane biskupe.“

Wynstan si mladíka důkladně prohlédl. Byl středně vysoký, ale svalnatý, jak už stavitelé lodí většinou bývají. Měl světle hnědé vlasy a jen náznak vousu. Mluvil zdvořile, ale nebojácně, očividně necítil žádný strach z vysokého postavení mužů, které oslovoval.

„Jak k tomu došlo, že ses dostal do Cherbourgu?“ zeptal se Wynstan.

„Vzal mě tam otec. Předával loď, kterou postavil. Ale to bylo před pěti lety. Od tý doby se to tam mohlo změnit.“

„Jakákoli informace je lepší než žádná,“ prohlásil Wilf. „Co si pamatuješ?“

„Je tam dobrej, velkej přístav, kam se vejde spousta lodí a člunů. Vládl tam hrabě Hubert – nejspíš pořád vládne, nebyl starej.“

„Ještě něco?“

„Pamatuju se na dceru hraběte, Ragnu. Měla zrzavý vlasy.“

„Tohle by si pamatoval každý chlapec,“ poznamenal Wilf.

Všichni se rozesmáli a Edgar se začervenal.

Chlapec zvýšil hlas, aby přehlušil smích. „A byla tam kamenná věž.“

„Co jsem ti povídal?“ připomněl Wilf Wigelmovi. „Není snadné útočit na město s kamenným opevněním.“

„Smím něco navrhnout?“ vmísil se Wynstan.

„Samozřejmě,“ přikývl bratr.

„Nemohli bychom se s hrabětem Hubertem spřátelit? Třeba by se dal přesvědčit, že křesťanští Normani a křesťanští Angličani by měli spolupracovat a porazit vražedné Vikingy uctívající Ódina.“ Wynstan věděl, že Vikingové, kteří se usadili na severu a východě Anglie, většinou konvertovali ke křesťanství, ale mořeplavci stále lpěli na svých pohanských bozích. „Ty dokážeš přesvědčit kdekoho, když něco chceš, Wilfe,“ prohodil s úsměvem. Byla to pravda: Wilf měl osobní kouzlo.

„Tím si moc jistý nejsem,“ zavrtěl hlavou Wilf.

„Vím, na co myslíš,“ dodal rychle Wynstan. Přitlumil hlas, aby promluvil o záležitostech, o kterých obyvatelé města nemají ani zdání. „Přemýšlíš, jak by na to reagoval král Ethelred. Mezinárodní diplomacie je výsadou králů.“

„Přesně.“

„To nech na mně. Já to s králem vyřídím.“

„Musím něco podniknout dřív, než mi ti Vikingové zničí celou oblast,“ přemítal Wilf. „A tohle je první praktický návrh, který jsem slyšel.“

Lidé přešlapovali a mumlali. Wynstan vycítil, že hovor o přátelení se s Normany je příliš teoretický. Oni potřebují okamžitou pomoc a vzhlížejí ke třem bratrům s nadějí, že jim ji poskytnou. Šlechta má povinnost lid chránit – tím se ospravedlňoval její status a bohatství – a bratři nedokázali udržet Combe v bezpečí. Nyní se od nich očekává, že s tím něco udělají.

Wilf to vnímal stejně. „Teď k praktickým záležitostem,“ pronesl nahlas. „Převore Ulfricu, jak dostávají lidé jídlo?“

„Ze zásob kláštera, které nebyly vypleněny,“ odpověděl Ulfric. „Vikingové pohrdli rybami a fazolemi mnichů, raději kradli zlato a stříbro.“

„A kde lidé spí?“

„V kostelní lodi, kde leží ranění.“

„A mrtví?“

„Ve východní části kostela.“

„Smím, Wilfe?“ dovolil se Wynstan.

Wilf přikývl.

„Děkuju ti.“ Wynstan zvýšil hlas, aby ho všichni slyšeli. „Dnes před západem slunce uspořádám společnou bohoslužbu za duše všech zemřelých a dám svolení k jejich uložení do společného hrobu. V tomto teplém počasí je nebezpečí, že kvůli mrtvolám propukne rychle se šířící nemoc, a proto chci, aby do konce zítřejšího dne spočinula všechna mrtvá těla pod zemí.“

„Velmi dobře, Vaše Excelence,“ uklonil se Ulfric.

Při pohledu na shromážděné se Wilf zachmuřil. „Tady musí být nějakých tisíc lidí. Polovina obyvatel města přežila. Jak se podařilo tolika lidem uniknout Vikingům?“

„Jeden chlapec byl časně vzhůru, viděl, jak se Vikingové blíží, a utíkal do kláštera, aby nás varoval; rozhoupal zvon.“

„To bylo pohotové,“ uznal Wilf. „Který chlapec?“

„Edgar, který právě mluvil o Cherbourgu. Je nejmladší ze tří synů stavitele lodí.“

Chytrý chlapec, pomyslel si Wynstan.

„Provedl jsi to dobře, Edgare,“ pochválil ho Wilf.

„Děkuju.“

„Co budeš teď dělat?“

Edgar se snažil tvářit statečně, ale Wynstan viděl, že má z budoucnosti strach. „My nevíme,“ přiznal Edgar. „Otce zabili a přišli jsme i o svý nářadí a zásobu stavebního dřeva.“

„Nemůžeme se pouštět do rozprav o jednotlivých rodinách,“ zavrčel netrpělivě Wigelm. „Potřebujeme rozhodnout, co se stane s celým tímhle městem.“

Wilf souhlasně přikývl. „Lidi se musí snažit znovu si domy postavit, než přijde zima. Wigelme, ty se vzdáš rent splatných na svátek Jana Křtitele.“ Renty se obvykle odváděly čtyřikrát ročně: o svátku svatého Jana Křtitele, což je čtyřiadvacátého června, pak o svátku svatého Michaela dvacátého devátého září, dále pětadvacátého prosince o Vánocích, a nakonec na Zvěstování Páně, tedy pětadvacátého března.

Wynstan letmo pohlédl na Wigelma. Vypadal otráveně, ale nic neříkal. Je hlupák, když se kvůli tomuhle rozčiluje: lidé nemají, čím by renty uhradili, takže Wilf tím nic neztratí.

„A co renty na svatýho Michaela, prosím, pane,“ zavolala nějaká žena z davu.

Wynstan na ni pohlédl. Byla to drobná, houževnatě vypadající čtyřicátnice.

„Až přijde svatý Michael, uvidíme, jak se vám povede,“ odpověděl Wilf mazaně.

„Budeme potřebovat stavební dřevo, jinak domy znovu nepostavíme,“ pokračovala ta žena, „ale nemůžeme za něj zaplatit.“

„Kdo je to?“ zeptal se Wilf šeptem Wigelma.

„Mildred, manželka stavitele lodí,“ odpověděl Wigelm. „S tou jsou pořád potíže.“

Wynstana náhle něco napadlo. „Třeba bych tě jí mohl zbavit, bratře,“ zamumlal.

„Možná s ní jsou potíže,“ poznamenal tiše Wilf, „ale má pravdu. Wigelm jim bude muset nechat dřevo zadarmo.“

„Tak dobrá,“ přikývl Wigelm neochotně. Zvýšil hlas a promluvil k davu. „Dřevo zdarma, ale jen pro obyvatele Combe, jen na domy a jen do svatého Michaela.“

Wilf se zvedl. „To je všechno, co můžeme pro teď udělat,“ prohlásil. Otočil se k Wigelmovi. „Promluv si s tím Maccusem. Zjisti, jestli je ochotný vzít mě do Cherbourgu, kolik by chtěl zaplatit, jak dlouho ta plavba asi trvá a tak dál.“

Dav nespokojeně mručel. Byli zklamaní. Tohle je nevýhoda moci, pomyslel si Wynstan; lidé očekávají zázraky. Několik osob se hrnulo kupředu, aby si vyžádaly nějaké zvláštní výhody. Ozbrojenci se nachystali k udržení pořádku.

Wynstan odstoupil stranou. U kostelních dveří znovu narazil na Mags. Ta se rozhodla změnit tón, a než aby si zoufala, začala ho raději přemlouvat a mámit. „Nechcete, abych vám za kostelem vymlaskla péro?“ nadhodila. „Vždycky říkáte, že to umím líp než ty mladý holky.“

„Nebuď praštěná,“ sykl Wynstan. Nějakému námořníkovi nebo rybáři může být jedno, kdo ho vidí při orálním sexu, ale biskup se musí chovat diskrétně. „K věci,“ vyzval ji. „Kolik potřebuješ?“

„Jak to myslíte?“

„Abys nahradila ty holky,“ odpověděl Wynstan. V jejím domě zažil hezké chvíle a doufal, že ještě znovu zažije. „Kolik peněz si potřebuješ ode mě vypůjčit?“

Mags byla zkušená a na změny nálad mužů reagovala rychle. Opět upravila své chování a odpověděla jako žena s obchodním duchem. „Mladý a nový otrokyně stojej na bristolským trhu kolem libry za jednu.“

Wynstan přikývl. V Bristolu, několik dní cesty odtud, byl velký trh s otroky. Rozhodl se rychle, jako vždy. „Když ti dneska půjčím deset liber, splatíš mi do roka dvacet?“

Oči jí zazářily, ale předstírala pochybnosti. „Nevím, jestli se zákazníci vrátěj tak rychle.“

„Vždycky tu budou cizí námořníci. A nové dívky přitáhnou víc mužů. Při tvém povolání není o zájemce nikdy nouze.“

„Dejte mi osmnáct měsíců.“

„Zaplatíš mi pětadvacet liber příští rok o Vánocích.“

Mags vypadala ustaraně, ale souhlasila. „Tak jo.“

Wynstan přivolal Cnebbu, velkého muže se železnou přilbou, který opatroval biskupovy peníze. „Dej jí deset liber,“ přikázal mu.

„Pokladnice je v klášteře,“ řekl jí Cnebba. „Pojď se mnou.“

„A neošiď ji,“ varoval ho Wynstan. „Když chceš, můžeš ji přefiknout, ale těch deset liber jí vyplať do poslední pence.“

„Žehnej vám Bůh, pane biskupe,“ poděkovala Mags.

Wynstan se prstem dotkl jejích rtů. „Poděkovat mi můžeš později, až se setmí.“

Uchopila jeho ruku a chlípně mu prst olízla. „Už se nemůžu dočkat.“

Wynstan od ní odstoupil dřív, než si toho kdokoli všiml.

Přeběhl očima po davu. Všichni byli sklíčení a roztrpčení, ale s tím se nedalo nic dělat. Syn stavitele lodí zachytil jeho pohled a Wynstan ho posunkem přivolal. Edgar přišel ke kostelním dveřím se psem u nohy. „Přiveď matku,“ vyzval ho Wynstan. „A bratry. Možná vám můžu pomoct.“

„Děkuju, pane biskupe!“ zaradoval se Edgar a v očích se mu mihlo dychtivé nadšení. „Chcete, abysme vám postavili nějakou loď?“

„Ne.“

Edgar protáhl obličej. „Co teda?“

„Přiveď matku a já vám to povím.“

„Ano, pane biskupe.“

Edgar odešel a po chvíli se vrátil s Mildred, která upírala na Wynstana ostražitý pohled, a se dvěma mladými muži, očividně svými bratry; oba byli vyšší než Edgar, ale postrádali jeho výraz zvídavé inteligence. Tři silní chlapci a houževnatá matka: to byla dobrá kombinace pro to, co měl Wynstan na mysli.

„Vím o prázdné zemědělské usedlosti,“ řekl. Wynstan by prokázal Wigelmovi laskavost, kdyby ho zbavil buřičské Mildred.

Edgar vypadal zděšeně. „My jsme stavitelé lodí, ne zemědělci!“

„Sklapni, Edgare,“ okřikla ho matka.

„Umíš hospodařit na statku, vdovo?“ zeptal se Wynstan.

„Na statku jsem se narodila.“

„Tenhle je u řeky.“

„A kolik dělá pozemek?“

„Dvanáct hektarů. To se všeobecně považuje za dost k uživení rodiny.“

„To závisí na půdě.“

„A na rodině.“

Nenechala se odbýt. „Jaká je ta půda?“

„Taková, jaká se dá očekávat: u řeky trochu bažinatá, dál do svahu lehká a hlinitá. A je tam zasetý oves, právě se začíná zelenat. Stačí ho sklidit a máte na zimu vystaráno.“

„Nějaký volci?“

„Ne, ale ty potřebovat nebudete. Těžký pluh na tu lehkou půdu není nutný.“

Přimhouřila oči. „Proč je ta usedlost prázdná?“

Byla to chytrá otázka. Pravda byla taková, že poslední nájemce nedokázal na špatné půdě vypěstovat dost, aby uživil rodinu. Manželka a tři malé děti zemřely a nájemce utekl. Jenže tahle rodina je jiná, tři dobří pracanti a jen čtvery ústa k nakrmení. Přesto je čeká těžký úkol, ale Wynstan měl pocit, že to dokážou. Pravdu jim však říct nehodlal. „Nájemce zemřel na horečku a jeho manželka se vrátila ke své matce,“ zalhal.

„Je to tam tedy nezdravý.“

„Ani trochu. Leží to u malé vesničky s minstrem. Minstr je kostel, o který se stará skupina kněží, kteří žijí společně a –“

„Já vím, co je minstr. Jako klášter, ale ne tak přísný.“

„Můj bratranec Degbert je tamní děkan a také mu patří vesnice, včetně té usedlosti.“

„Jaké budovy k ní náleží?“

„Dům a stodola. A předchozí nájemce tam zanechal svoje nářadí.“

„Jaká je renta?“

„O svátku svatého Michaela budete muset Degbertovi dávat čtyři tlustá selata na slaninu pro všechny kněze. Nic víc!“

„Proč je renta tak nízká?“

Wynstan se usmál. To je ale podezíravá nána. „Protože můj bratranec je laskavý muž.“

Mildred si skepticky odfrkla.

Nastalo ticho. Wynstan ji pozoroval. Nestála o tu usedlost, bylo mu to jasné; a nedůvěřovala mu. Ale v očích se jí zračilo zoufalství, protože nic jiného neměla. Ona to vezme. Musí.

„Kde to je?“ zeptala se.

„Den a půl cesty proti proudu řeky.“

„Jak se to tam jmenuje?“

„Drengův Přívoz.“

3

Konec června 997

Šli den a půl po sotva viditelné pěšině podél meandrující řeky; tři mladí muži, jejich matka a hnědobílý pes.

Edgar byl dezorientovaný, zmatený a plný obav. Původně si plánoval nový život, ale tento ne. Osud učinil naprosto neočekávaný obrat a nedopřál mu čas, aby se na to připravil. Každopádně on a jeho rodina měli stále jen malou představu toho, co je čeká. O vesničce zvané Drengův Přívoz nevěděli téměř nic. Jaké to tam bude? Budou místní vůči nově příchozím podezíraví, nebo je přivítají? A co ta usedlost? Bude tam lehká půda, která se snadno obdělává, nebo nepoddajný těžký jíl? Rostou tam hrušně, žijí kejhající divoké husy nebo ostražitá vysoká zvěř? Edgarova rodina věřila v plánování. Otec často opakoval, že než vezmeš do ruky první kus dřeva, musíš si celý člun postavit ve svých představách.

Bude třeba udělat spousta práce, aby se opuštěná usedlost znovu probrala k životu, a Edgarovi se nedařilo najít v sobě dost nadšení. Tohle pohřbívalo jeho naděje. Nikdy nebude mít vlastní dok, nikdy nebude stavět lodě. Věřil s jistotou, že se nikdy neožení.

Pokoušel se soustředit na okolí. Ještě nikdy nešel takhle daleko. Jednou plul mnoho kilometrů, do Cherbourgu a zpátky, ale při tom se díval jenom na vodu. Nyní poprvé objevuje Anglii.

Byla tu hojnost lesů, úplně stejných jako ten, ve kterém rodina kácela stromy celou dobu, co Edgar pamatoval. Zalesněnou krajinu přerušovaly jen vesnice a pár velkých statků. Jak se plahočili dál do vnitrozemí, začala se krajina vlnit. Lesy zhoustly, ale stále se tu objevovaly známky osídlení: lovecká bouda, jáma na vápno, cínový důl, chýše chytače koní, nepočetná rodina uhlířů, vinice na jižním svahu, stádo ovcí pasoucích se na kopci.

Potkali jen málo lidí: tlustého kněze na vyzáblém poníkovi, dobře oblečeného stříbrotepce se čtyřmi zachmuřenými osobními strážci, statného zemědělce ženoucího na trh velkou černou prasnici a sehnutou stařenu s hnědými vejci na prodej. S každým se zastavili, popovídali si a vyměnili si zprávy a informace o cestě, kterou mají před sebou.

Všem, s nimiž se setkali, museli povědět o vikinském přepadení Combe: takhle se lidé dozvídali novinky, při setkání na cestách. Máma jim většinou poskytla zkrácenou verzi, ale v zámožných osadách se posadila a vyprávěla celý příběh; všichni čtyři dostali na oplátku najíst a napít.

Mávali na čluny plující kolem. Mosty tu žádné nebyly, řeka se dala přejít v jednom místě zvaném Mudefordský Brod. Mohli tam strávit noc v hospodě, ale počasí bylo pěkné a máma rozhodla, že se všichni vyspí venku a ušetří peníze. Ulehli však na dohled od domu.

Les může být nebezpečný, upozornila máma a varovala chlapce, aby se měli na pozoru, čímž umocnila Edgarův pocit, že se náhle ocitli ve světě, kde neplatí žádná pravidla. Žijí zde nebezpeční muži, kteří nedbají zákona a okrádají pocestné. V tuto roční dobu se takoví muži snadno skryjí v letní zeleni a pak z ní nečekaně vyskočí.

Edgar a jeho bratři by se ubránili, o tom nepochyboval. Stále měl u sebe sekeru toho Vikinga, který zabil Sunni. A měli psa. Brindle by v nějakém boji nebyla k ničemu, jak se ukázalo při vikinském nájezdu, ale mohla by vyčenichat lupiče v křoví a varovat štěkotem. A co je důležitější, jejich čtveřice očividně nestála za okradení: nemají žádný dobytek, žádné nádherné meče, žádnou truhlu pobitou železem, ve které by se mohly ukrývat peníze. Nikdo neokrade nuzáka, pomyslel si Edgar. Ve skutečnosti si ovšem ani tím nebyl jistý.

Máma určovala tempo chůze. Byla houževnatá. Málo žen se dožije jejího stáří, tedy čtyřiceti: většina jich umírala v začátcích plodného věku mezi sňatkem a pětatřiceti lety. U mužů tomu bylo jinak. Tátovi bylo pětačtyřicet a mnoho mužů se dožívá ještě vyššího věku.

Máma byla ve svém živlu, když se vypořádávala s praktickými problémy, činila rozhodnutí a udílela rady; avšak při té dlouhé cestě, kdy jen mlčky pochodovali, Edgar viděl, že je v zajetí smutku. Když si myslela, že se nikdo nedívá, přestala se hlídat a do tváře se jí vepsal žal. Strávila s tátou více než polovinu svého života. Edgar si stěží dokázal představit, že kdysi zažívali bouři vášně jako on a Sunni, ale podle všeho to tak muselo být. Měli tři syny a vychovali je spolu. A po všech těch letech se stále probouzeli uprostřed noci a objímali se.

Takový vztah se Sunni nikdy nepozná. Zatímco máma truchlila po tom, co ztratila, Edgar pociťoval zármutek nad tím, co nikdy mít nebude. Nikdy se se Sunni neožení, nebude s ní vychovávat děti ani se nebude probouzet v noci, aby si užil milování středního věku; nikdy nenastane čas, kdy si on a Sunni na sebe zvyknou, vjedou do zaběhaných kolejí a budou brát jeden druhého jako samozřejmost; a bylo mu tak smutno, že se to skoro nedalo snést. Našel zakopaný poklad, něco cennějšího než všechno zlato světa, a pak o to přišel. Život, který se před ním prostíral, se zdál prázdný.

Když máma za té dlouhé chůze upadla do smutku, na Edgara útočily záblesky vzpomínek na nedávné násilí. Hojnost svěžího dubového a habrového listí kolem něj jako by zmizela. Místo toho viděl otevřenou ránu na Cynericově krku, jako něco na řeznickém špalku; pociťoval Sunnino hebké tělo chladnoucí v smrti; a znovu ho vyděsil pohled na to, co provedl onomu Vikingovi – na ten nordický obličej s plavým vousem v krvavé kaši, znetvořený jím samotným v záchvatu neovladatelné, šílené nenávisti. Viděl pole popela na místě bývalého města, spálené kosti starého mastifa Grendela, otcovu useknutou paži ležící na břehu jako cosi vyvrženého z moře. Myslel na Sunni v hromadném hrobě na combeském hřbitově. I když věděl, že její duše je nyní u Boha, stále mu připadalo strašné, že tělo, které miloval, je pohřbeno ve studené zemi spolu se stovkami dalších.

Druhého dne, když se Edgar s mámou za chůze náhodou ocitli asi tak padesát metrů před jeho bratry, máma zamyšleně prohodila: „Zřejmě jsi byl kus od domova, když jsi uviděl ty vikinské lodě.“

Očekával to. Erman mu už kladl nějaké zmatené otázky, a i Eadbald tušil, že se dělo cosi utajovaného, jim ovšem Edgar nic vysvětlovat nemusel. V případě mámy to je něco jiného.

Přesto si nebyl jistý, kde začít, a tak jen přisvědčil. „Ano.“

„Předpokládám, žes měl schůzku s nějakou dívkou.“

Cítil se v rozpacích.

„Nenapadá mě žádný jiný důvod, proč bys potají odcházel uprostřed noci z domu,“ pokračovala.

Pokrčil rameny. Něco před ní skrýt bývalo vždycky těžké.

„Proč jsi s tím ale dělal tajnosti?“ zeptala se logicky. „Jsi už dost starý na to, aby ses ucházel o děvče. Za to se nemusíš stydět.“ Odmlčela se. „Ledaže je už vdaná.“

Neodpověděl, ale cítil, jak mu rudnou tváře.

„Jen se červenej,“ pokračovala hned neúprosně. „Zasloužíš si cítit se zahanbeně.“

Máma byla přísná a táta byl stejný. Oba věřili, že se mají dodržovat pravidla stanovená církví a králem. Ani Edgar o tom nepochyboval, ale říkal si, že jeho vztah se Sunni je výjimečný. „Ona Cynerica nenáviděla,“ hlesl.

Na tohle máma nehodlala naletět. „Takže ty si myslíš, že přikázání zní: ‚Nesesmilníš, ledaže ta žena nenávidí svého manžela‘,“ pronesla sarkasticky.

„Vím, co to přikázání říká. Porušil jsem ho.“

Máma na jeho doznání nereagovala. Její myšlenky se ubíraly dál. „Ta žena musela při nájezdu zemřít,“ uvědomila si. „Jinak bys s náma nešel.“

Edgar přikývl.

„Předpokládám, že to byla manželka toho mlíkaře. Jak se jmenovala? Sungifu.“

Všechno to dávno tušila. Edgar si připadal hloupě, jako dítě přistižené při lži.

„Plánovali jste si, že té noci spolu utečete?“

„Ano.“

Máma uchopila Edgara za paži a její hlas zněžněl. „Vybral sis dobře, to se musí uznat. Mně se Sunni líbila. Byla chytrá a pracovitá. Je mi líto, že zemřela.“

„Děkuju ti, mami.“

„Byla to dobrá žena.“ Máma pustila jeho paži a její hlas se opět změnil. „Ale byla to žena někoho jinýho.“

„Já vím.“

Máma už dál nic neřekla. Věděla, že teď už je to věc Edgarova svědomí, bude se s tím muset vyrovnat sám.

Zastavili u jednoho potoka, aby se napili studené vody a odpočinuli si. Už nejedli celé hodiny, ale k snědku nic neměli.

Erman, nejstarší bratr, byl stejně sklíčený jako Edgar, ale ne tak moudrý, aby si to nechal pro sebe. „Jsem řemeslník, žádnej hloupej sedlák,“ žehral, když zase vykročili. „Vůbec nevím, proč tam jdu.“

Máma hořekování nesnášela. „A cos měl na vybranou?“ vybuchla a přerušila jeho bědování. „Co jinýho bys dělal, kdybych tě nepřiměla k téhle cestě?“

Na to Erman samozřejmě odpověď neměl. Zamumlal, že by počkal, dokud se třeba něco nenaskytne.

„Já ti povím, co by se naskytlo,“ zpražila ho máma. „Otroctví. To je tvoje druhá možnost. To se stává lidem, když jim hrozí smrt hladem.“

Její slova byla určena Ermanovi, ale víc otřásla Edgarem. Vůbec ho nenapadlo, že by mu mohlo hrozit, že se stane otrokem. To pomyšlení bylo skličující. Čeká jeho rodinu tento osud, jestliže se jim nepodaří hospodařit na té usedlosti?

„Mě nikdo nezotročí,“ prohlásil podrážděně Erman.

„Ne,“ přikývla máma. „Půjdeš do toho dobrovolně.“

Edgar slyšel o lidech, kteří se stali otroky z vlastní vůle, třebaže neznal nikoho, kdo to skutečně udělal. V Combe se samozřejmě setkal s mnoha otroky: asi jedna osoba z deseti byl otrok. Mladé a hezké dívky i chlapci se stávali hříčkou v rukou bohatých. Ostatní tahali pluh, byli mrskáni, když se unavili, a noci trávili uvázaní na řetězu jako psi. Většina z nich byli Britoni, lidé z divokých západních okrajů civilizace, Walesu, Cornwallu a Irska. Každou chvíli vpadli na bohatší Angličany a kradli dobytek, slepice a zbraně; Angličani je trestali tak, že jim nájezdy opláceli, vypalovali jejich vesnice a odváděli jejich obyvatele do otroctví.

Dobrovolné otroctví bylo něco jiného. Existoval předepsaný rituál a máma ho teď Ermanovi pohrdavě vylíčila. „S hlavou prosebně skloněnou poklekneš před nějakým šlechticem nebo šlechtičnou,“ řekla mu. „Oni tě samozřejmě můžou odmítnout, ale jestliže ti ta osoba položí ruku na hlavu, budeš celý život otrokem.“

„Radši bych umřel hlady,“ pokusil se vzdorovat Erman.

„Ne, to bys neudělal,“ zavrtěla máma hlavou. „Nikdy jsi neměl hlad víc než den. Tvůj otec na tohle dbal, i když on a já jsme se museli obejít bez jídla, abychom mohli vás kluky nakrmit. Nevíš, jaký to je, když nejíš týden. Bez váhání skloníš hlavu, jen kvůli tomu prvnímu talíři jídla. Jenže pak budeš muset po zbytek života pracovat jen za obživu.“

Edgar si nebyl jistý, jestli to mámě věří. Měl pocit, že by raději umřel hlady.

Erman trucovitě vzdoroval. „Lidi se z otroctví můžou dostat.“

„Ano, ale uvědomuješ si, jak je to těžký? Můžeš se na svobodu vykoupit, to je pravda, ale kde vezmeš peníze? Lidi někdy dávají otrokům drobné od cesty, ale ne často, a ne moc. Jako otrok máš jedinou reálnou naději, a sice že nějakej laskavej majitel udělá poslední vůli, která ti poskytne svobodu. A pak se ocitneš zpátky tam, kde jsi začal, bez domova a bez prostředků, ale o dvacet let starší. Tohle je ta druhá možnost, hlupáku. A teď mi řekni, že nechceš hospodařit na zemědělský půdě.“

Eadbald, prostřední bratr, se náhle zastavil a svraštil své pihovaté čelo. „Myslím, že jsme asi na místě.“

Edgar pohlédl přes řeku. Na severním břehu stála budova, která vypadala jako hospoda: delší než normální dům, se stolem a lavicemi venku a s velkým paloukem, na kterém se pásla kráva a dvě kozy. Poblíž byl uvázaný jednoduchý člun. Od hospody vedla do svahu vyšlapaná stezka. Vlevo od cesty se nacházelo pět dalších dřevěných domů. Napravo stál malý kamenný kostel, další rozlehlý dům a několik hospodářských stavení, patrně stájí nebo stodol. Za nimi cesta mizela v lese.

„Přívoz, hospoda a kostel,“ konstatoval Edgar s rostoucím vzrušením. „Myslím, že Eadbald má pravdu.“

„Pojďme to zjistit,“ navrhla máma. „Křikněte na ně.“

Eadbald měl silný hlas. Přiložil si dlaně k ústům a přes vodu zahřímalo jeho volání. „Hej! Hej! Je tam někdo? Haló? Haló?“

Čekali na odpověď.

Edgar letmo pohlédl po směru toku řeky a všiml si, že se řeka větví do dvou ramen kolem ostrova, který se zdá asi čtyři sta metrů dlouhý. Byl hustě zalesněný, ale Edgar mezi stromy zahlédl cosi, co vypadalo jako část kamenné budovy. Zvědavě přemýšlel, co to může být.

„Zavolej znovu,“ vyzvala Eadbalda máma.

Eadbald zopakoval své volání.

Dveře hospody se otevřely a ven vyšla nějaká žena. Edgar přimhouřil oči, aby přes řeku lépe viděl, a poznal, že je to dívka asi tak o čtyři nebo pět let mladší než on. Podívala se přes vodu na nově příchozí, ale dál si jich nevšímala. Nesla dřevěné vědro, beze spěchu mířila k vodnímu okraji, vyprázdnila vědro do řeky, vypláchla ho a pak se vrátila do hospody.

„Budeme to muset přeplavat,“ usoudil Erman.

„Neumím plavat,“ připomněla mu máma.

„Ta holka to dělá schválně,“ poznamenal Edgar. „Chce nám dát najevo, že je něco víc, ne služka. Sedne do toho člunu, až se jí zachce, a bude očekávat náš vděk.“

Edgar měl pravdu. Dívka se z hospody znovu vynořila. Tentokrát zamířila stejně nenuceným krokem k zakotvenému člunu. Odvázala lano, zvedla jedno pádlo, nastoupila do člunu a odrazila ho od břehu. Za použití pádla střídavě na obou stranách vyplula na řeku. Její pohyby působily zkušeně a přirozeně.

Edgar s úděsem zíral na člun. Byl to vydlabaný kmen stromu, velice nestabilní, i když dívka na něj byla očividně zvyklá.

Jak se přibližovala, pozorně si ji prohlížel. Působila nevýrazně, měla hnědé vlasy a pleť plnou pupínků, ale nemohl si nevšimnout, že má plnoštíhlou postavu, a přehodnotil odhad jejího věku na patnáct.

Doveslovala k jižnímu břehu a zkušeně zastavila několik metrů od něj. „Co chcete?“ zeptala se.

Máma odpověděla otázkou. „Jak se to tu jmenuje?“

„Říká se tomu Drengův Přívoz.“

Tak tohle je náš nový domov, pomyslel si Edgar.

„Ty jsi z Drengovy rodiny?“ zeptala se máma.

„Dreng je můj otec. Já jsem Cwenburg.“ Se zájmem se zadívala na tři chlapce. „Kdo jste vy?“

„Jsme noví nájemci usedlosti,“ odpověděla máma. „Poslal nás sem biskup ze Shiringu.“

Cwenburg nedopustila, aby to na ni zapůsobilo. „Hm, opravdu?“

„Vezmeš nás na druhou stranu?“

„Dělá to čtvrtpenci za jednoho a žádný smlouvání.“

Jediná mince vydávaná králem byla stříbrná pence. Edgar to věděl, protože ho zajímaly takové věci, jako že pence váží jednu dvacetinu unce. Libra vážila dvanáct uncí, takže libra je dvě stě čtyřicet pencí. Ten kov není čistý: třicet sedm dílů ze čtyřiceti tvoří stříbro, zbytek měď. Za penci se dá koupit tucet slepic nebo čtvrt ovce. Na levnější položky se pence musí rozdělit na dvě půlpence nebo čtyři čtvrtpence. Přesné dělení vyvolávalo neustálé hádky.

„Tady je pence,“ řekla máma.

Cwenburg si nabízenou minci nevzala. „Je vás pět, se psem.“

„Pes to může přeplavat.“

„Některý psi plavat neuměj.“

Mámu už to začínalo zlobit. „V tom případě může buď zůstat na břehu a chcípnout hlady, nebo skočit do řeky a utopit se. Za jízdu psa přívozem neplatím.“

Cwenburg pokrčila rameny, dojela s člunem těsně ke břehu a vzala si minci.

Edgar nastoupil první, klekl si a uchopil obě bočnice, aby člun vyrovnal. Všiml si, že starý kmen má už drobné praskliny a na dně je louže.

„Kdes vzal tu sekeru?“ zeptala se ho Cwenburg. „Ta musí bejt drahá.““

„Sebral jsem ji jednomu Vikingovi.“

„Vážně? Co tomu říkal?“

„Moc toho napovídat nestihl, protože jsem mu s ní rozseknul hlavu.“ Při těchto slovech Edgar pocítil jisté uspokojení.

Ostatní nastoupili a Cwenburg odrazila člun od břehu. Brindle bez váhání skočila do řeky a plavala za člunem. Sotva se dostali ze stínu lesa, pocítil Edgar na hlavě žhnoucí sluneční paprsky.

„Co je na tom ostrově?“ zeptal se Cwenburg.

„Ženskej klášter.“

Edgar přikývl. To bude ta kamenná budova, kterou předtím zahlédl.

„Žije tam taky tlupa malomocnejch. Bydlej v přístřeškách, který si stavěj z větví. Jeptišky jim dávaj jídlo. Říkáme tomu ostrov Malomocných.“

Edgar se otřásl. Lámal si hlavu, jak to ty jeptišky mohou přežít. Říká se, že když se malomocného dotknete, můžete tu nemoc dostat – třebaže Edgar sám o nikom, kdo by to skutečně udělal, nikdy neslyšel.

Dorazili k severnímu břehu a Edgar pomohl mámě z člunu. Ucítil silný pach kvašeného piva. „Někdo tu vaří pivo,“ prohodil.

„Moje matka dělá moc dobrý pivo. Měli byste zajít dovnitř a osvěžit se.“

„Ne, díky,“ odmítla máma okamžitě.

Cwenburg naléhala. „Mohli byste tu spát, než si opravíte stavení. Otec vám dá snídani a večeři, každýmu za půl pence. To je laciný.“

„Budovy na usedlosti jsou tedy ve špatným stavu?“ zeptala se máma.

„Když jsem posledně šla kolem, viděla jsem ve střeše domu díry.“

„A stodola?“

„Myslíš prasečí chlív.“

Edgar se zasmušil. Tohle neznělo dobře. Ale přesto, mají dvanáct hektarů: z toho dokážou něco udělat.

„Uvidíme,“ řekla máma. „Ve kterým domě bydlí děkan?“

„Holohlavej Degbert. Je můj strýc.“ Cwenburg ukázala rukou. „V tom velkým vedle kostela. Tam bydlej všichni kněží společně.“

„Navštívíme ho.“

Opustili Cwenburg a vyšli kousek cesty do kopce. „Tenhle děkan je náš nový pronajímatel. Chovejte se hezky a přátelsky. Když to bude nutné, budu si stát pevně na svým, ale nemáme zapotřebí, aby byl vůči nám od začátku bezdůvodně zaujatý.“

Ten malý kostel vypadá skoro opuštěný, pomyslel si Edgar. Klenutý vchod se rozpadal a jeho zřícení bránila jen podpěra v podobě silného kmene stromu stojícího uprostřed vstupu. Vedle kostela se nacházel dřevěný dům, dvakrát rozlehlejší oproti normálnímu, jako je hospoda. Zdvořile zůstali stát venku. „Je někdo doma?“ zavolala máma.

Žena, která přišla ke dveřím, nesla na boku nemluvně a byla opět těhotná; za sukní se jí schovávalo batole. Měla špinavé vlasy a těžké prsy. Se svými vysokými lícními kostmi a rovným nosem možná bývala kdysi krásná, ale teď se zdálo, že únavou sotva stojí. Takhle vypadalo mnoho žen mezi dvacítkou a třicítkou. Žádný div, že umírají mladé, pomyslel si Edgar.

„Je tu děkan Degbert?“ zeptala se máma.

„Co chcete od mýho manžela?“ zajímala se žena.

Tohle očividně není příliš rigorózní náboženská komunita, uvědomil si Edgar. Církev v zásadě dávala přednost kněžskému celibátu, ale toto pravidlo se víc porušovalo, než dodržovalo, a proslýchalo se, že existují i ženatí biskupové.

„Poslal nás sem biskup ze Shiringu,“ oznámila jí máma.

Žena křikla přes rameno: „Degsy? Návštěva.“ Ještě chvíli na ně civěla, pak zmizela uvnitř.

Muž, který přišel místo ní, byl asi pětatřicetiletý, ale hlavu měl jako vejce, bez sebemenší mnišské ofiny. Možná jeho holohlavost způsobila nějaká nemoc. „Já jsem děkan,“ řekl s ústy plnými jídla. „Co chcete?“

Máma to znovu vysvětlila.

„Musíte počkat,“ prohlásil Degbert. „Zrovna večeřím.“

Máma se usmála a mlčela; tři bratři následovali její příklad.

Degbert si zřejmě uvědomil, že je nepohostinný. Přesto jim nenabídl, že se s nimi o jídlo podělí. „Jděte do Drengovy hospody,“ řekl jim. „Dejte si pivo.“

„My si nemůžeme dovolit kupovat pivo,“ zavrtěla hlavou máma. „Jsme bez prostředků. Combe, kde jsme žili, přepadli Vikingové.“

„Tak tam jen počkejte.“

„Co kdybyste mi prostě řekl, kde ta usedlost je?“ navrhla mile máma. „Jsem si jistá, že ji najdu.“

Degbert váhal. „Nejspíš vás tam budu muset odvést,“ zabručel pak podrážděně. Ohlédl se dozadu. „Editho! Dej mi večeři přihřát. Za hodinu jsem zpátky.“ Vyšel ven. „Pojďte za mnou,“ vyzval je.

Ubírali se z kopce dolů. „Co jste v Combe dělali?“ zeptal se Degbert. „Tam jste nemohli hospodařit na půdě.“

„Manžel byl stavitel lodí,“ odpověděla máma. „Vikingové ho zabili.“

Degbert se formálně pokřižoval. „My tady čluny nepotřebujeme. Můj bratr Dreng má přívoz a pro dva tady místo není.“

„Dreng potřebuje nový plavidlo. To jeho praská. Nebude trvat dlouho a potopí se,“ ozval se Edgar.

„Možná.“

„Teď jsme zemědělci,“ dodala máma.

„Tak tedy, váš pozemek začíná tady.“ Degbert se zastavil na opačné straně hospody. „Od kraje vody až k těm prvním stromům je to vaše.“

Byl to pruh asi dvě stě metrů široký, hned vedle řeky. Edgar si pozemek pozorně prohlížel. Biskup Wynstan jim neřekl, jak je úzký, takže Edgar si nepředstavoval, že bude vodou nasáklá tak velká část. Jak terén od řeky stoupal, půda se zlepšovala a měnila se v písčitohlinitou, ze které vyrůstaly zelené výhonky.

„Jde to asi šest set metrů na západ, pak zase začíná les,“ upřesnil Degbert.

Máma vykročila mezi mokřinou a stoupajícím terénem a ostatní ji následovali.

„Jak vidíte, už vyráží oves a vypadá to na pěknou úrodu,“ upozornil Degbert.

Edgar by nepoznal oves od jiného obilí a ty výhonky považoval za obyčejnou trávu.

„Je tu stejně plevele jako ovsa,“ poznamenala máma.

Ušli necelý kilometr a dorazili ke dvěma stavením na vrcholku stoupání. Za nimi vymýcená půda končila a dolů k říčnímu břehu se táhl les.

„Je tu pěknej sádek,“ pokračoval ve vychvalování Degbert.

Ve skutečnosti to žádný sad nebyl. Stálo tu několik malých jabloní a shluk keřovitých mišpulí. Mišpule je ovoce dozrávající v zimě, pro lidi nepříliš chutné; někdy se s ním krmí vepři. Dužinu má trpkou a tuhou, i když přezrálá nebo prošlá mrazem je jemnější.

„Renta dělá čtyři tlustý selata a je splatná o svátku svatýho Michaela,“ doplnil Degbert.

A to je vše, uvědomil si Edgar; viděli celou usedlost.

„Dvanáct hektarů to je,“ uznala máma, „ale jsou to hodně neúrodný hektary.“

„Proto je renta tak nízká.“

Máma vyjednává, pochopil Edgar. Viděl ji v takové situaci se zákazníky a dodavateli mnohokrát. Uměla to dobře, ale tohle bylo těžké. Co může nabídnout? Degbert samozřejmě dával přednost tomu, aby usedlost měla nájemníky, a možná by chtěl potěšit svého bratrance biskupa. Na druhou stranu však malou rentu očividně nijak moc nepotřeboval a snadno by mohl Wynstanovi namluvit, že máma odmítla tak nepříliš slibnou vyhlídku přijmout. Vyjednávací pozici měla zkrátka slabou.

Prohlédli si dům. Edgar zaznamenal, že ho tvoří dřevěné sloupy zaražené do země a mezi nimi zdi z proutí a hlíny. Rákos na podlaze byl plesnivý a páchl. Cwenburg měla pravdu, v doškové střeše zely díry, ale ty se dají vyspravit.

„Tohle je díra,“ prohlásila máma.

„Stačí pár drobných oprav.“

„Mně to připadá jako spousta práce. Budeme si muset vzít stavební dřevo z lesa.“

„Jo, jo,“ souhlasil netrpělivě Degbert.

Navzdory nevrlému tónu učinil Degbert významný ústupek. Mohli by kácet stromy a o placení nepadla ani zmínka. Stavební dřevo zdarma má velkou cenu.

Menší budova byla v horším stavu než dům. „Ta stodola je v podstatě na spadnutí,“ ušklíbla se matka.

„Momentálně žádnou stodolu nepotřebujete,“ připomněl Degbert. „Nemáte nic, co byste tam uskladnili.“

„Máte pravdu, jsme bez peněz,“ přisvědčila máma. „Takže nebudeme moct na svatýho Michaela odvést rentu.“

Degbert vypadal jako hlupák. O tomhle se mohl stěží přít. „Můžete mi to dlužit,“ navrhl. „Pět selat na svatýho Michaela příští rok.“

„Jak můžu koupit prasnici? Ten oves bude sotva stačit k nakrmení mejch synů přes tuhle zimu. Na obchodování mi nic nezbyde.“

„Odmítáte tu usedlost převzít?“

„Ne, jen říkám, že jestli má bejt naše hospodaření uskutečnitelný, musíte mi poskytnout větší pomoc. Potřebuju oddálit splatnost renty a potřebuju prasnici. A taky pytel mouky na úvěr – nemáme co jíst.“

Byly to troufalé požadavky. Majitelé půdy očekávají, že se jim bude platit, ne že oni budou někoho vyplácet. Někdy však musejí nájemcům pomoct, aby mohli vůbec začít, a to Degbert určitě věděl.

Degbert vypadal otráveně, ale ustoupil. „Tak dobrá,“ přisvědčil. „Půjčím vám mouku. Letos žádná renta. Opatřím vám prasničku, ale budete mi dlužit jednu z vašeho prvního vrhu, a to navíc k rentě.“

„Nejspíš to budu muset přijmout,“ odpověděla máma. Mluvila se zřejmým zdráháním, ale Edgar si byl dost jistý, že uzavřela výhodný obchod.

„A já se budu muset vrátit ke svý večeři,“ zabručel Degbert mrzutě, protože cítil, že byl poražen. Vykročil zpátky k vesničce.

„Kdy dostaneme tu prasničku?“ zavolala za ním máma.

Odpověděl, aniž se ohlédl. „Brzy.“

Edgar zkoumal svůj nový domov. Vypadal bezútěšně, ale Edgar se cítil překvapivě dobře. Budou se muset vyrovnat s náročným úkolem, a to bylo mnohem lepší než zoufalství, kterému doteď propadal.

„Ermane, jdi do lesa a nasbírej dříví na topení,“ přikázala máma. „Eadbalde, skoč do tý hospody a popros o hořící polínko z jejich krbu – uplatni svůj šarm na to děvče od přívozu. A ty, Edgare, podívej se, jestli můžeš prozatím nějak ucpat díry ve střeše – na pořádnou opravu došků teď nemáme čas. Dejte se do toho, chlapci. A zítra začneme plít pole.“

Þ Þ Þ

Během několika příštích dnů Degbert prasničku na usedlost nepřinesl.

Máma o tom nemluvila. Plela s Ermanem a Eadbaldem oves, všichni tři sehnutí na dlouhém, úzkém poli, zatímco Edgar opravoval dům a stodolu pomocí dřeva z lesa, vikinské sekery a několika rezavých nástrojů, které tu zanechal bývalý nájemce.

Edgar si však dělal starosti. Degbert nebyl o nic důvěryhodnější než jeho bratranec biskup Wynstan. Edgar se obával, že Degbert uvidí, jak se tu zabydlují, usoudí, že se k tomuto způsobu života už zavázali, a od svého slibu couvne. Pak nastanou rodině potíže s odváděním renty – a jakmile se jednou ocitnou v prodlení, bude zoufale obtížné to dohnat, jak Edgar poznal na osudu neprozíravých sousedů v Combe.

„Netrap se tím,“ uklidňovala ho máma, když vyjádřil své obavy. „Degbert mi nemůže uniknout. I ten nejhorší kněz musí dřív nebo později přijít do kostela.“

Edgar doufal, že se máma nemýlí.

Když v neděli ráno uslyšeli kostelní zvon, vydali se do vesničky. Edgar tušil, že dorazí jako poslední, protože to mají nejdál.

Kostel představovala jen čtyřboká věž připojená k jednopodlažní budově směrem na východ. Edgar si všiml, že se celá stavba naklání z kopce: jednoho dne se svalí.

Dovnitř se museli protáhnout bokem, protože vchod zčásti blokoval kmen stromu, který podpíral půlkruhový oblouk. Edgarovi bylo jasné, proč se oblouk sesouvá. Maltou slepené spoje mezi kameny půloblouku tvořily linky, které měly všechny směřovat do středu imaginárního kruhu, jako paprsky dobře udělaného kola od vozu, jenže v tomto oblouku byly nahodilé. To stavbu oslabovalo a také to vypadalo ošklivě.

Kostelní loď tvořilo přízemí věže. Kvůli vysokému stropu to zde působilo ještě víc stísněně. Dostavil se asi tucet dospělých a několik malých dětí a všichni čekali na zahájení bohoslužby. Edgar kývl hlavou na Cwenburg a Edith, jediné dvě osoby, se kterými se už setkal.

Na jednom z kamenů ve zdi byl vyrytý nápis. Edgar ho nedokázal přečíst, ale tušil, že tu je někdo pohřbený, možná nějaký šlechtic, který kostel postavil jako místo svého posledního odpočinku.

Úzký klenutý průchod ve východní zdi vedl do kněžiště. Edgar nakoukl otvorem a spatřil oltář s dřevěným křížem a za ním nástěnnou malbu Ježíše. Tam stál Degbert s několika dalšími kněžími.

Farníci se víc zajímali o nově příchozí než o kněze. Děti na Edgara a jeho rodinu nepokrytě čučely, zatímco jejich rodiče na ně vrhali jen kradmé pohledy a pak se odvraceli, aby mohli tiše probrat, co vypozorovali.

Degbert odbyl bohoslužbu rychle. Ta uspěchanost působí až neuctivě, pomyslel si Edgar, a přitom sám nebyl nijak zvlášť zbožný. Možná na tom nezáleželo, protože farníci stejně latinským slovům nerozuměli; Edgar si však v Combe zvykl na uměřenější tempo. Každopádně to nebyl jeho problém, pokud mu byly jeho hříchy odpouštěny.

Edgar si s náboženskými city velké starosti nedělal. Když se lidé bavili o tom, jak mrtví tráví čas na nebesích nebo jestli má ďábel ocas, začínal Edgar ztrácet trpělivost, neboť byl přesvědčený, že pravdu o takových věcech se v tomto životě stejně nikdo nikdy nedozví. Měl rád otázky, na které existují jasné odpovědi – třeba jak vysoký by měl být lodní stěžeň.

Cwenburg si stoupla blízko něj a usmála se. Očividně se rozhodla, že bude milá. „Měl bys někdy večer zajít ke mně domů,“ vyzvala ho.

„Na pivo nemám peníze.“

„Sousedy můžeš přesto navštívit.“

„Možná.“ Edgar nechtěl působit nepřátelsky, ale vůbec netoužil trávit večer ve společnosti Cwenburg.

Po skončení bohoslužby máma rázně následovala odcházející kněze. Edgar šel s ní a Cwenburg za nimi. Máma Degberta zastavila a oslovila dřív, než mohl zmizet. „Potřebuju to sele, co jste mi slíbil,“ řekla.

Edgar byl na matku hrdý. Vystupovala odhodlaně a nebojácně. A správnou chvíli zvolila dokonale. Degbert nechtěl být před celou vesnicí obviněn, že neplní slib.

„Promluv si s Tlustou Bebbe,“ odpověděl stroze a šel dál.

Edgar se obrátil na Cwenburg. „Kdo je Bebbe?“

Cwenburg ukázala na tlustou ženu, která se právě ztěžka protahovala kolem kmene stromu. „Zásobuje minstr vejcema, masem a různejma plodinama ze svýho malýho hospodářství.“

Edgar k ní mámu dovedl a ta ji oslovila. „Děkan mi řekl, že si mám s tebou promluvit o seleti.“

Bebbe měla zarudlý obličej a chovala se přátelsky. „Jo, jo,“ odpověděla. „Máš dostat odstavenou prasničku. Pojď se mnou a můžeš si vybrat.“

Máma šla s Bebbe a všichni tři chlapci je následovali.

„Jakpak si tam vedete?“ zeptala se Bebbe dobrosrdečně. „Doufám, že to není moc rozpadlý.“

„Je to zlý, ale opravujeme to,“ odpověděla máma.

Obě jsou asi tak stejně staré, pomyslel si Edgar. Zdálo se, že by spolu mohly dobře vycházet. Doufal v to: máma přítelkyni potřebuje.

Bebbe měla malý domek na velkém pozemku. Za domem se nacházel rybník pro kachny, kurník a uvázaná kráva s malým telátkem. K domku přiléhala ohrada a v ní uviděli velkou prasnici s vrhem selat. Bebbe byla dobře zaopatřená, i když možná závislá na minstru.

Máma selátka několik minut pozorně sledovala, pak ukázala na jedno malé, čilé. „Dobrá volba,“ uznala Bebbe a rychlým zkušeným pohybem zvířátko zvedla. Kvičelo strachy. Z váčku na opasku vytáhla hrst kožených řemínků a svázala mu nohy. „Kdo ji ponese?“

„Já,“ přihlásil se Edgar.

„Chyť si ji jednou rukou pod břichem a dávej pozor, ať tě nekousne.“

Edgar postupoval podle její rady. Sele bylo samozřejmě špinavé.

Máma Bebbe poděkovala.

„Ty řemínky budu potřebovat, až se ti to bude hodit,“ připomněla Bebbe. Všechny šňůrky byly cenné, ať už kožené či ze šlach nebo obyčejné provázky.

„Samozřejmě,“ přikývla máma.

Odešli. Selátko odnášené od své mámy kvičelo a divoce se zmítalo. Edgar mu sevřel rukou rypáček, aby ten rámus zarazil. Jako na oplátku mu sele podělalo smrdutým tekutým lejnem celou přední část haleny.

Zastavili se v hospodě a požádali Cwenburg, aby jim dala pro sele nějaké zbytky. Přinesla plnou náruč odřezků sýra, rybích ocasů, ohryzků jablek a dalších zbytků z kuchyně. „Smrdíš,“ řekla Edgarovi.

Věděl to. „Budu muset skočit do řeky.“

Vrátili se domů. Edgar strčil sele do stodoly. Díru ve zdi už opravil, takže zvířátko nemohlo utéct. Na noc dá do stodoly Brindle, aby ho hlídala.

Máma ohřála na ohni vodu a hodila do ní přinesené zbytky, aby připravila šlichtu. Edgar byl rád, že mají sele, ale znamenalo to další hladový krk. Sníst ho nemohli: musejí prasničku krmit, dokud nedospěje a nebude mít sama selata. Prozatím bude představovat jen další výdaj z jejich nedostatečných prostředků.

„Už brzy se bude živit sama tím, co najde v lese, zvlášť až začnou padat žaludy,“ vysvětlila mu máma. „Ale musíme ji naučit, aby se na noc vracela domů, jinak nám ji ukradnou lupiči nebo sežerou vlci.“

„Jak jsi naučila prasata tyhle věci, když jsi vyrůstala na statku?“ zeptal se Edgar.

„Já nevím – vždycky přišly na volání mojí matky. Nejspíš věděly, že jim možná dá něco do korýtka. Za námi dětmi nechodily.“

„To naše sele by se mohlo naučit reagovat na tvůj hlas, ale pak by asi nepřišlo na volání nikoho jinýho. Potřebujeme nějakej zvonec.“

Máma si skepticky odfrkla. Zvony jsou drahé. „Já potřebuju zlatou brož a bílýho poníka,“ řekla. „Jenže je nedostanu.“

„Člověk nikdy neví, co může dostat,“ namítl Edgar.

Šel do stodoly. Vzpomněl si na něco, co tam tuhle viděl: starý srp se shnilou rukojetí a rezatou zahnutou částí, která se odlomila. Vzpomněl si také, že ho odhodil k různým krámům do kouta. Teď ten odlomený kus ostří, asi stopu dlouhý kovový polokruh, který už zřejmě k ničemu nebyl, vytáhl.

Našel si hladký kámen, za dopoledního slunce si k němu sedl a začal z kovu obrušovat rez. Byl to namáhavý a nudný úkol, ale jemu těžká práce nevadila a pokračoval, dokud kov neočistil natolik, že se v slunci leskl. Ostří nenabrousil, nic s ním sekat nebude.

Použil ohebný proutek jako provázek, kovový polokruh zavěsil na větev a pak do něj tím kamenem udeřil. Polokruh se rozezněl, nezvonil sice, přesto ale vydával jasný kovový zvuk, dostatečně hlasitý.

Ukázal to mámě. „Když do toho každý den před krmením selete bouchneš, naučí se na ten signál přicházet.“

„Výborně,“ pochválila ho máma. „Jak dlouho ti bude trvat, než uděláš tu zlatou brož?“ Tón jejího hlasu byl škádlivý, ale zazníval v něm i náznak pýchy. Myslela si, že Edgar má hlavu po ní, a nejspíš se nemýlila.

Oběd byl připravený – měli jen chlebovou placku s česnekem –, ale Edgar se chtěl před jídlem umýt. Šel podél řeky, až narazil na malý plácek u břehu. Svlékl si dlouhou halenu a vymáchal ji v mělké vodě, důkladně vlněnou látku promnul a vyždímal, aby ji zbavil zápachu. Pak ji rozprostřel na kámen a nechal ji na slunci sušit.

Ponořil se do vody a potopil i hlavu, aby si umyl vlasy. Lidé říkali, že koupání je špatné pro zdraví, a Edgar se v zimě nikdy nekoupal, ale ti, kdo se nekoupali vůbec, celý život páchli. Máma a táta naučili své syny, že se mají udržovat v čistotě, a všichni se nejméně jednou za rok koupali.

Edgar vyrostl u moře a dokázal plavat stejně dlouho jako jít. Teď se rozhodl přeplavat řeku, jen tak pro zábavu.

Proud byl mírný a plavání snadné. Edgar si užíval pocitu chladné vody na holé kůži. Když dorazil na opačnou stranu, otočil se a plaval zpátky. U břehu nahmatal dno a stoupl si. Hladina mu sahala ke kolenům a z těla mu okapávala voda. Slunce ho za chvíli osuší.

V tu chvíli si uvědomil, že není sám.

Na břehu seděla Cwenburg a pozorovala ho. „Sluší ti to,“ poznamenala.

Edgar se cítil hloupě. „Šla bys pryč, prosím?“ požádal celý nesvůj.

„Proč asi? Po břehu řeky může chodit každej.“

„Prosím.“

Stoupla si a otočila se.

„Děkuju ti,“ řekl s úlevou.

Jenže Edgar její záměr nepochopil. Neodešla, místo toho si rychlým pohybem stáhla šaty přes hlavu. Nahá byla úplně bílá.

„Ne, ne!“ křikl Edgar.

Otočila se.

Edgar na ni s hrůzou zíral. Na jejím vzhledu nebylo nic špatného – ve skutečnosti částí mysli zaznamenal, že má pěknou zakulacenou postavu –, ale byla to nesprávná žena. Jeho srdce zaplňovala Sunni, tělo žádné jiné ženy s ním nemohlo pohnout.

Cwenburg vkročila do řeky.

„Tady dole máš chlupy jiný než vlasy na hlavě,“ poznamenala s úsměvem a s nevítanou důvěrností. „Takový do zrzava.“

„Nechoď ke mně,“ odháněl ji.

„Od studený vody máš scvrklý šidítko – nemám ho zahřát?“ Natáhla se k němu.

Edgar ji odstrčil. Protože byl nervózní a styděl se, vrazil do ní silněji, než bylo nutné. Cwenburg ztratila rovnováhu a spadla do vody. Zatímco se znovu stavěla na nohy, prošel kolem ní na břeh.

„Co je to s tebou?“ zavolala za ním. „Nejseš snad na kluky?“

Zvedl svou halenu. Byla stále ještě mokrá, ale stejně si ji oblékl. Cítil se teď méně zranitelný a obrátil se k Cwenburg. „Jo, je to tak,“ přisvědčil. „Jsem na kluky.“

Hleděla na něj nevraživě. „Ne, nejseš. Vymejšlíš si to.“

„Jo, vymejšlím.“ Edgarovo sebeovládání se začínalo vytrácet. „Pravda je, že se mi nelíbíš. Necháš mě teď na pokoji?“

Vylezla z vody. „Ty prase, doufám, že na tý jalový půdě chcípneš hlady.“ Přetáhla si šaty přes hlavu. „A pak doufám, že přijdeš do pekla,“ dodala a odešla.

Edgarovi se ulevilo, že se jí zbavil. Vzápětí pocítil lítost, že se k ní choval tak bezcitně. Zčásti si za to mohla sama, že byla tak neodbytná, ale on taky nezareagoval zrovna nejlaskavěji. Svých náhlých popudů často litoval, považoval to za nedostatek sebekázně.

Někdy, pomyslel si, je těžké zachovat se správně.

Þ Þ Þ

Krajina byla tichá.

V Combe se neustále ozývaly nějaké zvuky: pronikavé chechtání racků, zvonění kladiv dopadajících na hřebíky, mumlání shluku lidí či výkřik osamělého hlasu. I v noci je slyšet skřípání člunů, jejich stoupání a klesání na neklidné vodě. Venkovská krajina však bývala často zcela tichá. Pokud vál vítr, stromy nespokojeně šelestily, ale za bezvětří tu vládlo ticho jako v hrobě.

Takže když Brindle v noci zaštěkala, Edgar se rychle probudil.

Okamžitě vstal a z háku na zdi sundal sekeru. Srdce se mu rozbušilo a dýchal jen mělce.

„Buď opatrnej,“ ozval se z přítmí mámin hlas.

Brindle byla ve stodole a její štěkání se tedy ozývalo z větší dálky, ale znělo znepokojeně. Edgar ji tam zavřel, aby hlídala sele, a teď ji něco upozornilo na nebezpečí.

Edgar šel ke dveřím, ale máma ho předběhla. Viděl, jak se světlo z ohniště zlověstně zablesklo na noži v její ruce. On sám ho čistil a brousil, a tak věděl, že je dost ostrý, aby mohl někoho usmrtit.

„Odstup ode dveří,“ sykla. „Některej z nich může číhat v záloze.“

Edgar udělal, co mu řekla. Bratři už stáli za ním. Doufal, že i oni popadli nějaké zbraně.

Máma opatrně, téměř nehlučně zvedla závoru. Pak prudce otevřela dveře dokořán.

Dovnitř okamžitě vpadla nějaká postava. Máma udělala dobře, že Edgara varovala: zloději předpokládali, že se rodina probudí, a jeden z nich už stál připravený, aby je z úkrytu přepadl, jestliže neobezřetně vyběhnou z domu.

Měsíc jasně zářil a Edgar spatřil ve zlodějově pravé ruce dlouhou dýku. Muž naslepo bodl do tmy v domě, ale ruka mu jen naprázdno prolétla vzduchem.

Edgar zvedl sekeru, ale máma byla rychlejší. Její nůž se zableskl, zloděj zařval bolestí a padl na kolena. Přiskočila blíž a ostří nože se mihlo přes mužovo hrdlo.

Edgar se protlačil kolem obou dvou. Sotva se vynořil do měsíčního svitu, uslyšel kvičet sele. Okamžik poté spatřil dvě další postavy vycházející ze stodoly. Jedna z nich měla na hlavě něco, co jí zčásti zakrývalo obličej. A držela v náručí zmítající se sele.

Muži spatřili Edgara a dali se na útěk.

Edgar zuřil. To sele bylo drahocenné. Jestliže o něj přijdou, jiné nedostanou: lidé by řekli, že se o dobytek nedokážou postarat. V okamžiku mrazivé úzkosti jednal Edgar bez přemýšlení. Rozmáchl se sekerou za hlavu a pak ji mrštil na záda zloděje se seletem.

Myslel, že se netrefí, a zoufale zaúpěl; ostří sekery se však zaseklo prchajícímu do nadloktí. Muž pronikavě zaječel, pustil sele, padl na kolena a tiskl si ránu.

Druhý muž mu pomohl na nohy.

Edgar se hnal k nim.

Oba se znovu rozběhli, sele nechali na zemi.

Edgar na okamžik zaváhal. Chtěl zloděje chytit. Když ale nechá sele být, mohlo by ze strachu utéct někam daleko a on ho třeba už nikdy nenajde. Nechal zloděje zloději a běžel za zvířetem. Bylo mladé, nohy mělo krátké, a tak ho za minutu dohonil, vrhl se na ně a oběma rukama ho chytil za nohu. Prasnička se vzpírala, ale z jeho sevření neunikla.

Popadl ji do náručí, zvedl se a vydal se zpátky k usedlosti.

Selátko vrátil do stodoly. Nezapomněl poděkovat Brindle, která pyšně vrtěla ocasem. Sekeru sebral z místa, kam dopadla, a její ostří otřel o trávu, aby ho očistil od zlodějovy krve. Pak se vrátil k mámě a bratrům.

Stáli nad zlodějem u dveří. „Je po něm,“ konstatoval Eadbald.

„Hodíme ho do řeky,“ navrhl Erman.

„Ba ne,“ zavrtěla hlavou máma. „Chci, aby ti druzí zloději věděli, že jsme ho zabili.“ Ze strany zákona jí nic nehrozilo: platilo, že zloděje přistiženého při činu je možné na místě usmrtit. „Pojďte, chlapci. Popadněte tu mrtvolu.“

Erman a Eadbald ji zvedli. Máma je odvedla do lesa a pak šla asi sto metrů po sotva viditelné pěšině podrostem, dokud nedorazila k místu, kde se pěšina křižovala s další téměř nepostřehnutelnou stezkou. Tudy musel projít každý, kdo přicházel k usedlosti lesem.

Rozhlédla se ve svitu měsíce po okolních stromech a ukázala na jeden s nízkými větvemi. „Pověste mrtvolu na tenhle strom.“

„Proč?“ nechápal Erman.

„Aby viděli, co se stane těm, kdo se nás pokusí oloupit.“

Na Edgara to silně zapůsobilo. Nikdy netušil, že matka může být tak drsná. Ale okolnosti se změnily.

„Nemáme provaz,“ namítl Erman.

„Edgar něco vymyslí,“ řekla máma.

Edgar přikývl. Ukázal na vidlicovitou větev ve výšce asi dvou a půl metru. „Zavěste ho tam tak, aby měl v každým podpaží jednu větev,“ vyzval bratry.

Zatímco zdvíhali mrtvolu na strom, Edgar našel klacek o průměru dva a půl centimetru a dlouhý něco přes třicet centimetrů a jeden jeho konec sekerou přiostřil.

Bratři vklínili tělo na místo. „Teď mu přitáhněte paže k sobě, aby se ruce vpředu překřížily.“

Bratři drželi paže v této pozici a Edgar uchopil jednu mrtvou ruku a vrazil klacek do zápěstí. Musel ho zatlouct hlavou sekery, aby projel naskrz. Vyteklo velmi málo krve: mužovo srdce se už před časem zastavilo.

Edgar přiložil ke špičce klacku druhé zápěstí, a i to pomocí sekery prorazil. Nyní byly ruce přibité k sobě a mrtvola na stromě pevně visela.

Tady zůstane, dokud neshnije, pomyslel si Edgar.

Jenže ti druzí dva zloději se určitě vrátili, protože ráno tam tu mrtvolu už nenašli.

Þ Þ Þ

Pár dní poté poslala máma Edgara do vesnice, aby si vypůjčil kus pevné šňůry na opravu jejích rozbitých bot. Půjčování bylo mezi sousedy běžné, ale provazu neměl nikdy nikdo dost. Máma však dvakrát vyprávěla příběh o vikinském nájezdu, poprvé v domě kněží a pak v hospodě; a i když vesničani s přijetím nově příchozích nikdy nespěchali, obyvatelé Drengova Přívozu si mámu oblíbili, sotva uslyšeli o její tragédii.

Bylo pozdní odpoledne. Na lavicích před Drengovou hospodou seděla malá skupina, a zatímco slunce zapadalo, popíjeli z dřevěných pohárů. Edgar tohle pivo ještě neokusil, ale zákazníkům zřejmě chutnalo.

Teď už se seznámil se všemi vesničany, a tak členy té skupiny poznal. Děkan Degbert si povídal se svým bratrem Drengem. Cwenburg a růžolící Bebbe naslouchaly. Seděly tu ještě tři další ženy. Leofgifu, zvaná Leaf, byla Cwenburžina matka; Ethel, mladší žena, byla Drengova druhá manželka nebo možná konkubína; a Blod, která dolévala poháry ze džbánu, byla otrokyně.

Když se Edgar přiblížil, otrokyně zvedla oči. „Chceš pivo?“ zeptala se lámanou anglosaštinou.

Edgar zavrtěl hlavou. „Nemám peníze.“

Ostatní na něj pohlédli. „Proč chodíš do hospody, když si nemůžeš dovolit pivo?“ zeptala se pohrdavě Cwenburg.

Očividně ji stále ještě pálila rána, kterou jí Edgar způsobil, když odmítl její návrhy. Udělal si nepřítele. V duchu zaúpěl.

Neodpověděl Cwenburg, ale oslovil spíš celou skupinu. „Matka potřebuje půjčit kus silný šňůry, aby si mohla opravit botu,“ pronesl pokorně.

„Řekni jí, ať si ji udělá sama,“ vyštěkla Cwenburg.

Ostatní mlčky přihlíželi.

Edgar se cítil trapně, ale neodešel. „Ta půjčka by byla laskavost,“ procedil skrz zaťaté zuby. „Splatíme ji, až se zase postavíme na nohy.“

„Pokud se něco takovýho vůbec někdy stane,“ ušklíbla se Cwenburg.

Leaf netrpělivě pomlaskla. Vypadala na třicátnici, muselo jí tedy být patnáct, když porodila Cwenburg. Edgar tušil, že kdysi bývala hezká, ale nyní vypadala, jako když vypila příliš mnoho svého silného piva. Byla však natolik střízlivá, že ji dceřina neomalenost uvedla do rozpaků. „Nechovej se tak nepřátelsky,“ pokárala ji.

„Nech ji na pokoji,“ obořil se na ni rozzlobeně Dreng. „Má pravdu.“

Edgar zaznamenal, že je to příliš shovívavý otec; to by mohlo být příčinou dceřina chování.

Leaf se zvedla. „Pojď dovnitř,“ vyzvala Edgara laskavým tónem. „Podívám se, jestli něco nenajdu.“

Následoval ji do domu. Naplnila ze sudu pohár piva a podala mu ho. „Zadarmo,“ uklidnila Edgara.

„Děkuju.“ Lokl si. Dostálo své pověsti: bylo chutné a okamžitě mu zvedlo náladu. Vypil do dna a poznamenal: „Je moc dobrý.“

Usmála se.

Edgarovi se mihlo hlavou, že Leaf má na něj možná spadeno jako její dcera. Nebyl namyšlený a nedomníval se, že musí přitahovat všechny ženy; tušil však, že každý nový muž se na tak malém místě určitě stane předmětem zájmu žen.

Jenže Leaf se otočila a začala se přehrabovat v jedné truhlici. Chvíli poté vytáhla metrový provázek. „Tumáš.“

Uvědomil si, že Leaf mu jen prokazuje laskavost. „Jsi moc hodná,“ poděkoval.

Vzala si od něj prázdný pohár. „A moc pozdravuj matku. Je to statečná žena.“

Edgar vyšel ven. Degbert, zřejmě uvolněný díky tomu, co pil, zeširoka cosi vykládal. „Podle kalendářů jsme v devítistým devadesátým sedmým roce našeho Pána. Ježíš je devět set devadesát sedm let starý. Za tři roky mu bude tisíc.“

Edgar rozuměl číslům a tohle nedokázal nechat bez povšimnutí. „Nenarodil se Ježíš v roce jedna?“ nadhodil.

„Narodil,“ odpověděl Degbert. „To ví každý vzdělaný člověk,“ dodal nadutě.

„Pak musel mít první narozeniny v roce dva.“

Degbert začal vypadat nejistě.

„V roce tři mu byly dva a tak dál,“ pokračoval Edgar. „Takže v tomhle roce devět set devadesát sedm mu bude devět set devadesát šest let.“

Degbert se rozčílil. „Nevíš, o čem mluvíš, drzej klacku!“

Tichý hlas vzadu v Edgarově hlavě ho nabádal, ať se nehádá, ale přehlušila ho potřeba opravit aritmetickou chybu. „Ne, ne,“ trval na svém. „Ježíšovy narozeniny budou ve skutečnosti o Vánocích, tudíž teď je mu pořád jen devět set devadesát pět a půl roku.“

„Dostal tě, Degsy,“ prohodila s úsměškem Leaf, která vše sledovala ode dveří.

Degbert zesinal vzteky. „Jak se odvažuješ mluvit takhle s knězem?“ obořil se na Edgara. „Kdo si myslíš, že jsi? Ani neumíš číst!“

„Ne, ale umím počítat,“ odpověděl tvrdohlavě Edgar.

„Seber si ten špagát a zmiz a nevracej se, dokud se nenaučíš úctě ke starším a lepším,“ vyštěkl Dreng.

„Jsou to jen čísla,“ ustupoval Edgar, když už bylo pozdě. „Nechtěl jsem bejt neuctivej.“

„Zmiz mi z očí,“ zasyčel Degbert.

„Padej pryč,“ dodal Dreng.

Edgar se otočil a odcházel, zkormoucený se vracel podél řeky domů. Jeho rodina potřebuje veškerou možnou pomoc, a on jim už teď nadělal dva nepřátele.

Proč jen tu svou nevymáchanou pusu otvíral?

4

Začátek července 997

Paní Ragnhild, dcera hraběte Huberta z Cherbourgu, seděla mezi anglickým mnichem a francouzským knězem. Ragna, jak jí říkali, shledávala, že mnich je zajímavý a kněz nafoukaný – jenže zapůsobit měla právě na kněze.

Na cherbourském hradě se právě obědvalo. Impozantní kamenná pevnost se tyčila na vrcholu kopce nad přístavem. Otec Ragny se stavbou pyšnil. Byla průkopnická a neobvyklá.

Hrabě Hubert se cítil hrdý na mnoho věcí. Vážil si svého bojovného vikinského odkazu, ale více ho těšil způsob, jak se Vikingové stali Normany se svou vlastní verzí francouzského jazyka. Nejvíc ze všeho si cenil způsob, jakým přijali křesťanství a obnovili kostely a kláštery, které vyplenili a poničili jejich předci. Někdejší piráti v průběhu sta let vytvořili civilizaci dbalou zákonů, která se vyrovnala čemukoli v Evropě.

V hlavní síni v patře hradu stál dlouhý stůl na dřevěných kozách. Pokrývaly ho bílé lněné ubrusy dosahující až k podlaze. V čele seděli Ragnini rodiče. Matka se jmenovala Ginnlaug, ale změnila si jméno na více francouzsky znějící Genevieve, aby potěšila manžela.

Hrabě a hraběnka a jejich významnější hosté jedli z bronzových mis, pili z pohárů z třešňového dřeva se stříbrnými okraji a používali částečně pozlacené nože a lžíce; drahý stolní servis, třebaže nijak přemrštěně.

Anglický mnich, bratr Aldred, byl neskutečně pohledný. Připomínal Ragně jedno torzo staré římské mramorové sochy, hlavu muže s krátkými kudrnatými vlasy, které viděla v Rouenu; hlavu z mramoru poznamenal věk a chyběla jí špička nosu, ale zcela jasně tvořila část někdejší sochy boha.

Aldred dorazil předchozího dne odpoledne a v náručí svíral truhlu s knihami, které koupil ve významném normanském opatství Jumièges. „Mají tam písařskou dílnu – skriptorium –, která se vyrovná těm nejlepším na světě!“ rozplýval se nadšením. „Celá armáda mnichů tam opisuje a iluminuje rukopisy pro osvícení lidstva.“ Knihy a moudrost, kterou mohou přinášet, byly očividně Aldredovou velkou vášní.

Ragna měla dojem, že tato vášeň zabrala v jeho životě místo, jež by jinak možná patřilo nějaké romantické lásce, kterou jeho víra zakazuje. Choval se k ní šarmantně, ale v obličeji se mu objevil jiný, hladovější výraz, když pohlédl na jejího bratra Richarda, vysokého čtrnáctiletého chlapce s dívčími rty.

Nyní Aldred vyhlížel příznivý vítr, který ho dostane přes průliv zpátky do Anglie. „Nemůžu se dočkat, až budu doma v Shiringu a ukážu bratřím, jak mniši v Jumièges iluminují rukopisy,“ svěřil se Ragně. Mluvil francouzsky a jen občas přimíchal nějaká latinská nebo anglosaská slova. Ragna uměla latinsky a trochu anglosaštiny pochytila od jedné anglické chůvy, která se provdala za normanského námořníka a přišla žít do Cherbourgu. „A dvě z těch koupených knih jsou díla, o kterých jsem ještě nikdy neslyšel!“ pokračoval Aldred.

„Vy jste převor Shiringu?“ zeptala se Ragna. „Vypadáte velmi mladý.“

„Je mi třiatřicet, a ne, nejsem převor,“ odpověděl s úsměvem. „Jsem armarius, mám na starost skriptorium a knihovnu.“

„Je to velká knihovna?“

„Máme osm knih, ale až se vrátím domů, budeme jich mít šestnáct. Naše skriptorium tvořím já a jeden pomocník, bratr Tatwine. Ten vybarvuje velká písmena. Já opisuju obyčejným písmem – mě zajímají víc slova než barvy.“

Kněz jejich rozhovor přerušil, což Ragně připomnělo její povinnost učinit na něj dobrý dojem. „Povězte mi, paní Ragnhildo, čtete?“

„Ovšemže čtu.“

Mírně překvapený zvedl obočí. Žádné „ovšemže“ nebylo na místě: rozhodně neplatilo, že všechny šlechtičny umějí číst.

Ragna si uvědomila, že právě udělala poznámku onoho druhu, který se přičinil o její pověst, že je povýšená. Ve snaze zapůsobit vlídněji dodala: „Otec mě naučil číst, když jsem byla malá, než se narodil můj bratr.“

Když otec Louis před týdnem dorazil, zatáhla matka Ragnu do soukromých pokojů hraběte a hraběnky a zeptala se: „Proč myslíš, že tu je?“

Ragna svraštila čelo. „Nevím.“

„Je to významný muž, tajemník hraběte z Remeše a kanovník katedrály.“ Genevieve měla sošnou postavu, ale navzdory svému impozantnímu vzezření se nechávala snadno zastrašit.

„Tak co ho přivádí do Cherbourgu?“

„Ty,“ odpověděla Genevieve.

Ragna začala chápat.

„Hrabě z Remeše má syna Guillaumea, který je tvého věku a není ženatý,“ pokračovala matka. „Hrabě hledá pro syna manželku. A otec Louis přijel, aby zjistil, jestli jsi vhodná.“

Ragna pocítila záchvěv roztrpčenosti. Takové chování bylo běžné, ale ona se přesto cítila jako kus dobytka, který si nechává odhadnout potenciální kupec. Potlačila své rozhořčení. „Jaký je ten Guillaume?“

„Je synovec krále Roberta.“ Pětadvacetiletý Robert II. byl král Francie. Pojítko s králem představovalo v případě Genevieve největší přednost, jakou může nějaký muž mít.

Ragna vyznávala jiné priority. Chtěla hlavně vědět, jaký Guillaume je, bez ohledu na jeho společenské postavení. „Ještě něco?“ zeptala se tónem, který byl, jak si okamžitě uvědomila, dost povýšený.

„Nebuď sarkastická. Právě tímhle všechny muže odrazuješ.“

Tohle byl zásah do černého. Ragna už odradila několik dokonale vhodných nápadníků. Nějak je zastrašila. Vliv mohlo mít i to, že je tak vysoká – měla postavu po matce –, ale tohle nebylo to hlavní.

„Guillaume není nemocný, ani blázen, ani zvrhlý,“ pokračovala Genevieve.

„To zní jako sen každé dívky.“

„Už zase začínáš.“

„Promiň. Na otce Louise budu milá, slibuju.“

Ragně bylo dvacet a nemůže zůstat svobodná donekonečna. V klášteře skončit nechtěla.

Matku jímala úzkost. „Ty toužíš po velké vášni, celoživotní lásce, ale to existuje jen v básních,“ trápila se. „Ve skutečném životě musejí vzít ženy zavděk tím, co můžou dostat.“

Ragna věděla, že má pravdu.

Nejspíš si Guillaumea vezme, za předpokladu, že není úplně odpudivý; ale chtěla to udělat podle svého. Chtěla, aby ji Louis schválil, ale zároveň potřebovala, aby pochopil, jaká manželka z ní bude. Nehodlala sloužit čistě na ozdobu, jako nějaký nádherný gobelín, který by manžel pyšně předváděl hostům; nestane se ani pouhou hostitelkou, co pořádá bankety a baví vážené hosty. Chce být partnerkou manžela při správě jeho panství. Nebylo neobvyklé, že manželky hrály takovou roli: kdykoli odcházel šlechtic do války, musel někomu svěřit starost o svou půdu a bohatství. Někdy ho zastupoval bratr nebo dospělý syn, ale často to svěřil právě manželce.

Nad naservírovaným čerstvým mořským okounem povařeným v jablečném víně se Louis pustil do průzkumu jejích intelektuálních schopností. „A jaké věci čtete, má paní?“ zeptal se se zřejmým náznakem skepse. Jeho tón naznačoval hlubokou nevíru v to, že by přitažlivá mladá žena mohla rozumět literatuře.

Kdyby se choval příjemněji, bylo by pro ni snazší na něj zapůsobit.

„Mám ráda básně, které vyprávějí příběhy,“ odpověděla.

„Například…?“

Zřejmě si myslel, že nedokáže jmenovat žádné literární dílo, ale mýlil se. „Velice dojemný je příběh svaté Eulálie,“ odpověděla. „Nakonec odchází na nebesa v podobě holubice.“

„To vskutku udělá,“ přisvědčil Louis hlasem, který naznačoval, že mu nemůže říct o světcích nic, co by už nevěděl.

„A pak je tu jedna anglická báseň nazvaná ‚Bědování manželky‘.“ Obrátila se na Aldreda. „Znáte ji?“

„Znám, i když nevím, jestli byla původně anglická. Básníci putují. Rok či dva baví dvůr nějakého šlechtice, a pak, když jejich básně vyčpí, pohnou se dál. Nebo můžou získat uznání bohatšího podporovatele a nechají se odlákat. Jak přecházejí z místa na místo, obdivovatelé překládají jejich díla do jiných jazyků.“

Ragnu to uchvátilo. Aldred se jí zalíbil. Tolik toho věděl a o své znalosti se uměl dělit, aniž to využíval coby důkaz své nadřazenosti.

Měla však na paměti svůj úkol, a tak se znovu otočila k Louisovi. „Nepřipadává vám to úžasné, otče Louisi? Vy jste z Remeše, to je blízko zemí německého jazyka.“

„To je,“ přisvědčil. „Jste vzdělaná, má paní.“

Ragna cítila, že zkouškou prošla. Přemýšlela, jestli Louisův přezíravý postoj nebyl záměrným pokusem, jak ji vyprovokovat. Těšilo ji, že na to neskočila. „Jste moc laskavý,“ poděkovala neupřímně. „Můj bratr má učitele a já se smím účastnit lekcí, když zůstanu potichu.“

„Velmi dobře. Takové znalosti nemá mnoho dívek. Ale pokud jde o mě, já čtu hlavně Písmo svaté.“

„Přirozeně.“

Ragna získala jisté uznání. Guillaumeova manželka bude muset být kultivovaná a schopná uplatnit se v rozhovoru; Ragna tohle prokázala. Doufala, že tím napravila svou předchozí povýšenost.

Do místnosti vešel ozbrojenec zvaný Obr Bern a tiše něco pošeptal hraběti Hubertovi. Bern měl zrzavý vous a tlusté břicho.

Hrabě se po krátkém hovoru zvedl od stolu. Ragnin otec byl malý muž a vedle Berna se zdál ještě menší. Navzdory svým pětačtyřiceti rokům vypadal jako nezbedný kluk. Zadní část hlavy měl podle normanské módy vyholenou. Přistoupil k Ragně. „Musím se neočekávaně odebrat do Valognes,“ oznámil jí. „Chystal jsem se dneska prošetřit nějaký spor ve vesnici Saint-Martin, ale teď tam jít nemůžu. Zastoupíš mě?“

„S radostí,“ odpověděla Ragna.

„Je tam jeden nevolník, jmenuje se Gaston, který nechce odvést rentu, zřejmě to má být nějaký protest.“

„Já si s tím poradím, nedělej si starosti.“

„Děkuju ti.“ Hrabě odešel s Bernem.

„Váš otec vás má rád,“ poznamenal Louis.

Ragna se usmála. „Stejně jako já jeho.“

„Zastupujete ho často?“

„K vesnici Saint-Martin mám blízký vztah. Celá ta oblast tvoří součást mého věna. Ale ano, často otce zastupuji, tam i jinde.“

„Obvyklejším zástupcem by byla jeho manželka.“

„Pravda.“

„Váš otec rád dělá věci jinak.“ Rozpřáhl paže, aby ukázal na hrad. „Například tato stavba.“

Ragna nepoznala, jestli ji Louis neschvaluje, nebo ho opravdu silně zaujala. „Moje matka nemá ráda nic ohledně vládnutí, ale mě to fascinuje.“

„Ženy jsou v tom někdy dobré,“ vmísil se do hovoru Aldred. „Anglický král Alfred měl dceru jménem Ethelfled, která po smrti svého manžela vládla velké oblasti Mercie. Opevňovala města a vítězila v bitvách.“

Ragnu napadlo, že má příležitost na Louise zapůsobit. Mohla by ho pozvat, aby se podíval, jak jedná s obyčejným lidem. Patřilo to k povinnostem šlechtičny a Ragna věděla, že to dělá dobře. „Nechtěl byste jet se mnou do Saint-Martin, otče?“

„Bude mi potěšením,“ přisvědčil okamžitě.

„Cestou mi třeba můžete povědět něco o dvoře hraběte z Remeše. Slyšela jsem, že má syna mého věku.“

„To vskutku má.“

Sotva však Louis její pozvání přijal, uvědomila si, že se na tolik času stráveného povídáním s ním netěší, a tak se obrátila na Aldreda. „Nepřipojíte se k nám?“ zeptala se. „Do večerního odlivu budete zpátky, takže kdyby se vítr během dne změnil, stále byste ještě mohl v noci odplout.“

„Moc rád.“

Všichni se zvedli od stolu.

Ragnina osobní služebná, černovlasá dívka jménem Cat, byla stejně stará jako ona. Měla špičatý, nahoru zvednutý nosík. Nosní dírky připomínaly hroty dvou brkových per položených vedle sebe. Navzdory tomu byla přitažlivá, vypadala vesele a v očích měla nezbednou jiskru.

Cat pomohla Ragně z hedvábných pantoflíčků a uložila je do truhly. Služebná potom vytáhla lněné kamaše, které měly ochránit kůži Ragniných lýtek při jízdě na koni, a pantoflíčky nahradila vysokými koženými botami. Nakonec jí podala jezdecký bičík.

Za Ragnou přišla ještě matka. „Buď milá na otce Louise,“ připomněla jí. „Nepokoušej se ho přechytračit – muži to nesnášejí.“

„Ano, mami,“ přisvědčila Ragna krotce. Ragna věděla až moc dobře, že ženy se nemají snažit být chytřejší, jenže ona tohle pravidlo porušovala tak často, že matka měla plné právo jí to připomenout.

Opustila hradní věž a zamířila ke stájím. Tam už čekali čtyři ozbrojenci pod vedením Obra Berna, aby ji doprovodili: hrabě je musel předem upozornit. Pacholci jí už osedlali jejího oblíbeného koně, šedou klisnu Astrid.

Bratr Aldred, který právě upevňoval kožený polštářek na svého poníka, pohlédl s obdivem na její dřevěné sedlo vykládané mosazí. „Vypadá krásně, ale nebolí to toho koně?“

„Nebolí,“ ujistila ho Ragna rozhodně. „Na dřevě se zátěž rozloží, zatímco měkké sedlo způsobuje koni bolavá záda.“

„Podívej se na to, Dismasi,“ vybídl Aldred poníka. „Nelíbilo by se ti taky něco tak parádního?“

Ragna si všimla, že Dismas má na čele bílý znak zhruba ve tvaru kříže. Připadlo jí, že to je pro mnichova poníka vhodné.

„Dismas?“ podivil se Louis.

„To bylo jméno jednoho ze zlodějů ukřižovaných spolu s Ježíšem,“ vzpomněla si Ragna.

„Já to vím,“ odsekl Louis tvrdě; a Ragna se napomenula, že nemá být tak chytrá.

„Tenhle Dismas krade taky, zejména jídlo,“ prohodil Aldred.

„No tedy?“ Louis si očividně nemyslel, že by se takové jméno mělo používat v žertovných spojitostech, ale už nic nedodal, otočil se a osedlal si svého valacha.

Vyjeli z hradiště. Cestou z kopce vrhla Ragna zkušený pohled na lodě v přístavu. Jako malá v přístavu vyrůstala a uměla určit různé typy plavidel. Dnes tu převládaly rybářské čluny a příbřežní plavidla, ale poblíž doků si všimla anglické obchodní lodě, což musí být ta, na které hodlal odplout Aldred; a nikdo nemohl nepoznat hrozivý profil vikinských válečných lodí zakotvených dál od břehu.

Stočili se na jih a za několik minut už jim zůstaly domy malého města za zády. Rovnou krajinou se proháněl vítr od moře. Ragna se držela dobře známé cesty mezi pastvinami pro dobytek a jablečnými sady. „Když jste teď poznal naši zem, bratře Aldrede, jak se vám líbí?“ zeptala se.

„Všiml jsem si, že šlechtici tady zřejmě mají jednu manželku a žádné konkubíny, přinejmenším oficiálně. V Anglii se toleruje konkubinát, a dokonce i polygamie, navzdory jasnému učení církve.“

„Takové věci se mohou dít skrytě,“ usoudila Ragna. „Normanští šlechtici nejsou žádní světci.“

„Tím jsem si jistý, ale lidé tady aspoň vědí, co je hříšné a co ne. A další věc je, že jsem nikde v Normandii neviděl otroky.“

„V Rouenu je trh s otroky, ale kupci jsou cizinci. Tady už jsme otroctví téměř úplně zrušili. Naše duchovenstvo otroctví odsuzuje, protože mnoho otroků se využívá ke smilstvu a sodomii.“

Louis poplašeně vyjekl. Možná nebyl zvyklý na to, aby mladé ženy mluvily o smilstvu a sodomii. Ragna si se sevřeným žaludkem uvědomila, že udělala další chybu.

Aldreda to nešokovalo. Bez přerušení pokračoval v hovoru. „Na druhou stranu vaši chudí zemědělci jsou nevolníci, kteří potřebují svolení svého pána, když se chtějí oženit, změnit způsob obživy nebo se přestěhovat do jiné vesnice. Angličtí venkované jsou na rozdíl od nich svobodní.“

Ragna se zadumala. Nikdy si neuvědomila, že normanský systém není obecně platný všude.

Dorazili do vesničky Les Chênes. Ragna si všimla, že tráva na loukách je už vysoká. Tušila, že vesničané ji do jednoho nebo dvou týdnů posekají a nasuší si seno, aby měli v zimě krmení pro dobytek.

Muži a ženy na polích ustávali v práci a mávali. „Deboro!“ volali. „Deboro!“ Ragna jim také mávala.

„Slyšel jsem dobře, oni vám říkají Debora?“ podivil se Louis.

„Ano. To je přezdívka.“

„Odkud to pochází?“

Ragna se zasmála. „Uvidíte.“

Dusot sedmi koní vylákal lidi ven z domků. Ragna spatřila ženu, kterou poznala, a zadržela koně. „Ty jsi Ellen, pekařka.“

„Ano, má paní. Modlím se, abyste byla zdravá a šťastná.“

„Jak to dopadlo s tím tvým chlapečkem, co spadl ze stromu?“

„Umřel, má paní.“

„To je mi moc líto.“

„Lidi říkají, že bych neměla truchlit, protože mám tři další syny.“

„Pak jsou to hlupáci, ať je to kdokoli,“ zachmuřila se Ragna. „Ztráta dítěte způsobí matce strašlivý žal a nezáleží přece na tom, kolik dalších třeba má.“

Ellen natáhla ruku a na tváře zarudlé od větru jí stekly slzy. Ragna ji uchopila a jemně stiskla. „Vy mi rozumíte,“ vzlykla Ellen a políbila jí ruku.

„Možná, trochu,“ řekla Ragna. „Sbohem, Ellen.“

Jeli dál. „Chudák ženská,“ prohodil Aldred.

„Všechna čest, paní Ragno,“ ocenil ji Louis. „Tahle žena vás bude do smrti uctívat.“

Ragna se cítila znevážená. Louis si zřejmě myslel, že se chovala laskavě pouze proto, aby si získala oblibu. Chtěla se ho zeptat, jestli si myslí, že nikdo nikdy neprojevil upřímný soucit. Vzpomněla si však na svůj úkol a zůstala zticha.

„Ale pořád nevím, proč vám říkají Debora,“ pokračoval Louis.

Ragna odpověděla tajemným úsměvem. Ať si na to přijde sám, pomyslela si.

„Koukám, že tady má spousta lidí nádherné zrzavé vlasy jako vy, paní Ragno,“ povšiml si Aldred.

Ragna si byla vědoma svých překrásných rusých kadeří. „To je ta vikinská krev,“ odpověděla. „Někteří lidé tady ještě mluví severštinou.“

„Normani se liší od nás ostatních ve franských zemích,“ poznamenal Louis.

Možná to byl kompliment, ale Ragna si to nemyslela.

Po hodině dojeli do Saint-Martin. Ragna zastavila hned na okraji vesnice. V sadu mezi bohatě olistěnými stromy pilně pracovalo několik mužů i žen; mezi nimi zahlédla správce či starostu vesnice Gerberta. Sesedla z koně a následována svými společníky přešla přes pastvinu k němu.

Gerbert se jí uklonil. Se svým silně zahnutým nosem a křivými zuby, které mu nedovolovaly zavřít pořádně ústa, působil divně. Hrabě Hubert ho udělal starostou, protože byl inteligentní, ale Ragna si nebyla jistá, jestli mu sama může věřit.

Všichni zanechali práce a shlukli se kolem Ragny a Gerberta. „Co tady dneska děláte, Gerberte?“

„Trháme některý menší jablka, má paní, aby ty ostatní dozrály větší a šťavnatější,“ odpověděl.

„A ty budeš moct nadělat dobré jablečné víno.“

„Jablečný víno ze Saint-Martin je silnější než většina ostatních – díky Bohu a dobrýmu hospodaření.“

Polovina vesnic v Normandii prohlašuje, že dělají nejsilnější jablečné víno, ale Ragna to nezmínila. „Co děláte s těmi nezralými jablky?“

„Krmíme s nima kozy, jejich sýr je pak lahodnej.“

„Kdo dělá ve vesnici nejlepší sýr?“

„Renée,“ odpověděl Gerbert okamžitě. „Ona používá ovčí mlíko.“

Někteří z ostatních vrtěli hlavou. Ragna se obrátila na ně. „Co si myslíte vy?“

„Torquil,“ zvolali dva nebo tři.

„Tak pojďte všichni se mnou a já ochutnám oba ty sýry.“

Nevolníci ji s radostí následovali. Vítali jakoukoli změnu v nudě svých dnů a jen zřídka se zdráhali přestat pracovat.

„Nejela jste přece takovou dálku, abyste ochutnávala sýr,“ ozval se s náznakem podráždění Louis. „Nejste tady, abyste urovnala nějaký spor?“

„Ano. Tohle je můj způsob. Mějte trpělivost.“

Louis rozmrzele zabručel.

Ragna nesedla znovu na koně, ale šla do vesnice pěšky po prašné cestě mezi poli se zlátnoucím obilím. Mohla si při tom s lidmi snadněji promluvit. Zvláštní pozornost věnovala ženám, které jí poskytovaly informace plné klepů, s jakými by se žádný muž neobtěžoval. Za chůze se dozvěděla, že Renée je Gerbertova manželka, že její bratr Bernard má stádo ovcí a že Bernard vede spor s Gastonem, který odmítá odvést rentu.

Vždycky se usilovně snažila zapamatovat si jména. Lidé pak získali pocit, že má o ně Ragna zájem. Kdykoli zaslechla v běžném rozhovoru nějaké jméno, udělala si v duchu poznámku.

Cestou se k nim přidávali další lidé. A když dorazili do vesnice, už jich tam ně mnoho čekalo. Ragna věděla, že existuje tajemná komunikace přes pole a louky: nikdy ji nepochopila, ale i tentokrát se zdálo, že muži a ženy pracující na kilometry daleko se o příchodu návštěvníků dozvěděli.

Stál tu malý, vkusný kostel s úhlednými řadami půlkruhových oken. Ragna věděla, že o nedělích zde a střídavě v dalších třech vesnicích slouží mše kněz Odo; avšak dnes byl tady v Saint-Martin – opět ta záhadná venkovská komunikace.

Aldred si šel okamžitě s otcem Odem popovídat. Louis ne: možná měl pocit, že bavit se s vesnickým knězem je pod jeho důstojnost.

Ragna ochutnala sýr od Renée i od Torquila a označila je oba za tak dobré, že nedokáže zvolit vítěze; koupila si kolo od každého a potěšila všechny.

Obešla celou vesnici, vstoupila do každého domu i stodoly a dbala na to, aby prohodila pár slov s každým dospělým a s mnoha dětmi; potom, když měla pocit, že je všechny ujistila o své dobré vůli, byla připravená uspořádat soud.

Hodně ze své strategie Ragna pochytila od otce. Ten se rád setkával s lidmi a uměl se s nimi spřátelit. Později se třeba s některými rozkmotřili – žádný vladař nemůže pořád dělat potěšení každému –, ale stavěli se proti němu zdráhavě. Naučil Ragnu spoustu věcí a další pochytila sama pouze tím, že ho pozorovala.

Gerbert přinesl židli, postavil ji před západní průčelí kostela a Ragna se posadila, zatímco všichni ostatní zůstali stát. Gerbert pak představil Gastona, velkého, silného rolníka, asi třicetiletého, s velice hustou černou kšticí. Na jeho obličeji bylo patrné pobouření, ale Ragna tušila, že za normálních okolností to bude milý chlapík.

„Tak, Gastone,“ začala, „nadešel čas, abys mně a svým sousedům řekl, proč nechceš odvést rentu.“

„Má paní, stojím před váma –“

„Počkej.“ Ragna zvedla ruku, aby ho zarazila. „Pamatuj, že tohle není soud krále Franků.“ Vesničané se zahihňali. „Nepotřebujeme žádný oficiální projev s nabubřelými frázemi.“ Moc nehrozilo, že by Gaston takovou řeč přednesl, ale kdyby ho neusměrnila, možná by se o to pokoušel. „Představ si, že popíjíš jablečné víno se skupinou přátel a oni se tě zeptají, proč jsi tak naštvaný.“

„Ano, má paní. Má paní, rentu jsem neodvedl, protože nemůžu.“

„Kecy,“ zavrčel Gerbert.

Ragna se na Gerberta zamračila. „Počkej, až budeš na řadě,“ napomenula ho ostře.

„Ano, má paní.“

„Gastone, jaká je tvoje renta?“

„Chovám hovězí dobytek, má paní, a vašemu vznešenýmu otci dlužím každej rok ke svatýmu Janu Křtiteli dvě roční telata.“

„A ty říkáš, že ta telata nemáš?“

Gerbert se znovu vmísil. „Ale jo, má.“

„Gerberte!“

„Omlouvám se, má paní.“

„Na mou pastvinu vtrhly Bernardovy ovce. Všechnu trávu spásly. Moje krávy se musely spokojit se starým senem, takže jim vyschlo mlíko a dvě telata mi chcíply.“

Ragna se rozhlédla po vesničanech a snažila se rozpomenout, který je Bernard. Oko jí nakonec spočinulo na malém hubeném mužíkovi s vlasy jako sláma. Nebyla si jistá, a tak pohled odvrátila. „Poslechněme si Bernarda,“ rozhodla.

Nemýlila se. Hubený mužík si odkašlal a řekl: „Gaston mi dluží tele.“

Ragna viděla, že tohle bude spletitý spor s dlouhou historií. „Počkej chvilku,“ zarazila ho. „Je pravda, že tvoje ovce vypásly Gastonovu pastvinu?“

„Jo, ale on mi byl dlužnej.“

„K tomu se dostaneme. Tys pustil ovce na jeho louku.“

„Měl jsem dobrej důvod.“

„Ale Gastonovi kvůli tomu uhynula telata.“

Starosta Gerbert do toho znovu vstoupil. „Chcíply mu jen letošní novorozený telata. Pořád ještě má loňský. Má dvě roční, který může dát hraběti jako rentu.“

„Jenže pak nebudu mít žádný roční příští rok,“ namítl Gaston.

Ragně se začala trochu motat hlava, což se jí stávalo vždy, když se snažila přijít na kloub handrkování vesničanů. „Mlčte, všichni,“ zarazila je. „Zatím jsme zjistili, že Bernard vnikl na Gastonovu pastvinu – možná důvodně, na to se ještě podíváme – a v důsledku toho má Gaston pocit – oprávněně nebo neoprávněně –, že je příliš chudý na to, aby mohl odvést letos rentu. Teď, Gastone, je pravda, že dlužíš Bernardovi tele? Odpověz ano nebo ne.“

„Ano.“

„A proč jsi mu nezaplatil?“

„Já mu zaplatím. Já jen zatím nemoh.“

„Splacení není možný odkládat věčně!“ namítl pobouřeně Gerbert.

Ragna trpělivě naslouchala, zatímco Gaston vysvětloval, proč si od Bernarda vypůjčil a jaké měl potíže se splacením. Přitom přišla na přetřes řada stěží relevantních záležitostí: navzájem zaznamenané urážky, urážky manželek jinými manželkami, spory o tom, jaká slova padla a v jakém tónu hlasu. Ale nakonec i tohle zarazila.

„Už jsem toho slyšela dost,“ prohlásila. „Toto je mé rozhodnutí. Zaprvé, Gaston dluží mému otci hraběti dvě roční telata. Žádné výmluvy. Bylo nesprávné, že je odmítl vydat. Za svůj prohřešek nebude potrestán, protože byl vyprovokován; ale co dluží, dluží.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Večer a jitro.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.