Přeložila:

KLÁRA ŽEMLIČKOVÁ

Julie Johnson: Poskvrněná svatozář

Vydání první

Copyright © 2019. Dirty Halo by Julie Johnson.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2416. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Dirty Halo

Český překlad © 2021 Klára Žemličková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design by: ONE CLICK COVERS

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1536-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1537-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Julie Johnson

POSKVRNĚNÁ

SVATOZÁŘ

Zapovězená královna (1)

Non sibi sed patriae

(Nikoliv pro sebe, ale pro vlast)

Věnováno T. S.

„Můj zámek se přes noc zbortil

Podcenila jsem je

Sebrali mi korunu, ale na tom nesejde…“

Říkej tomu, jak chceš (Call it what you want) – Taylor Swift

Drazí čtenáři,

POSKVRNĚNÁ SVATOZÁŘ je temná pohádka pro dospělé. Pokud dáváte přednost příběhům bez nadávek, bez královských intrik a žhavého sexu, radši tuhle knihu zavřete a pusťte si animák v televizi.

A pro ty zvrácené duše, které se rozhodly zůstat…

Doufám, že si Emiliinu přeměnu z obyčejné dívky na vzpurnou princeznu užijete. Mnoho aspektů téhle pohádky, od prostředí po charaktery, je volně založeno jak na historických záznamech, tak na folkloru. Nicméně považuju za svou povinnost vám oznámit, že království Germanie – malá, přesto prosperující země, vsazená mezi hranice Německa, Rakouska a Švýcarska – není skutečné místo. (Abyste se náhodou nerozhodli nasednout na letadlo s úmyslem vypátrat jistého milovaného i nenáviděného, ale hlavně přitažlivého lorda…)

A teď, bez dalšího zdržování…

MOMENT!

Na něco jsem zapomněla.

Jak pohádky vlastně začínají?

Aha! Už vím.

Bylo, nebylo…

PROLOG

Civím na tu cizinku v zrcadle.

Její divoké vlasy, nezvykle zkrocené.

Její smyslná ústa, nezvykle vážná.

Oděná do smutku, který ani královské klenoty neskryjí.

Lapená údělem, na nějž nebyla připravená.

V roztřesených rukou třímá osud národa.

Na hlavě korunu, po které nikdy netoužila.

Zlatá lež.

Poskvrněná svatozář.

Víte, co je na pohádkách nejvtipnější? Nikdy nezjistíte, co se stane s tou hezkou služebnou po tom, co za západu slunce odjede v pozlaceném kočáře se svým okouzlujícím princem, aby se usadila v jeho paláci.

Černo. Titulky.

A žili spolu šťastně až do smrti.

Nebo… opravdu to bylo takhle?

Jak si můžeme být sakra jistí, že si služebná neuvědomí, jak obrovskou chybu udělala, jakmile do té neznámé pevnosti strčí nos? Proč jsme přesvědčení, že se z prince nevyklube naprostý kretén, jakmile jí spadnou růžové brýle? Co když se žádný šťastný konec nekoná a pěkná služebná bude dalších třicet let litovat, že vůbec potkala kmotřičku vílu?

Já vím, co chcete říct.

Ale ty šperky!

Ty šaty!

Krásný princ na krásném oři!

Ušetřete mě toho.

Pokud mám mluvit za sebe, radši bych po zbytek života drhla podlahy než zůstat zavřená s nudnými boháči v nějakém zatuchlém paláci a do toho se falešně usmívat nad šesti chody bez chuti.

Jenže mě se na to, co chci, nikdo neptal.

Neměla jsem na výběr, když mě vyrvali z mého prostředí a můj zadek velikosti třicet šest a živící se výhradně donuty odtáhli branami paláce, aby se posadil tam, kde nikdy sedět nechtěl.

A konec téhle pohádky?

Já v ní žiju.

A něco vám řeknu…

Je to pěkně naprd.

O MĚSÍC DŘÍVE

KAPITOLA JEDNA

„Král je mrtev.“

Ta zpráva se prožene zemí jako nečekaná letní bouřka – zničehonic; liják, který umlčí celý svět nesmlouvavou prudkostí. Je to jeden z těch okamžiků, na nějž budou lidi vzpomínat s dokonalou přesností i po uběhnutí další poloviny století. Vražda prezidenta Kennedyho nebo výbuch raketoplánu Challenger pro generaci mileniálů, události navždy zapsané do živé paměti.

Co jste zrovna dělali, když se stalo to s Lancasterovými?

Ty detaily jsou tak ostré, až mě jejich hrany řežou do mysli. Zvětralá chuť piva na mém jazyku. Vůně rozmačkaných arašídových skořápek poházených na poškrábaném baru přede mnou. Zaskřípění reproduktorů na zdi, když je playlist sezonních hitů násilně přerušen zprávami.

Owen se přitiskne blíž a jeho široké rameno mě hřeje skrz látku jeho černé košile. Tlumený šepot davu se změní ve výkřiky šoku a moře přiopilých očí se otočí k televizním obrazovkám připevněným k dřevěnému obložení. Natáhnu krk, abych zjistila, co se děje, a po nečekané ráně, která mi vysaje vzduch z plic, sleduju z první řady, jak se mi budoucnost rozpadá před očima.

SMRTÍCÍ POŽÁR VE WATERFORDSKÉM PALÁCI.

Výkřiky „Dejte to víc nahlas!“ okamžitě vystřídají vzlyky a naříkání podkreslující záběry.

Plameny a smrt.

Pohádka se špatným koncem přímo před našima očima.

Owen nadává, ale já ze sebe nedokážu vydat ani hlásku. Mozkové vlny zamrzly. Odložím pivo rozechvělými prsty, a zatímco sleduju moderátorčiny rty chrlící fakta, která nejsem schopná zpracovat, začne se mi motat hlava, a nejen z alkoholu.

„Požár vypukl dnes přibližně po desáté hodině večer ve východním křídle Waterfordského paláce. Podle důvěrného zdroje se oheň pravděpodobně rozšířil přímo ze soukromého apartmá korunního prince.“ Její tón je zbarvený šokem a smutkem – prakticky se zalyká slovy. „V tuto chvíli můžeme potvrdit, že Jeho Veličenstvo král Leopold i jeho choť, královna Abigail…“

Odmlčí se, nedokáže tu hrůzu vyslovit. Zavládne napjaté ticho. Nikdy jsem ve studentském baru nezažila takový klid; ani během závěrečných zkoušek. Nikdo se nesměje, neflirtuje ani nehraje šipky. Dokonce by se dalo říct, že nikdo ani nedýchá. Naše pozornost se upíná k televizím.

Moderátorka těžce polkne a pak opatrně a roztřeseně vydechne. Ruce má semknuté na skleněné desce jako klubko bílých kloubů a napjaté kůže.

Tak už to vyklop, řeknu si v duchu a nejradši bych z ní tu zprávu vymlátila. To čekání je na tom nejhorší.

Ovšem když konečně promluví, okamžitě se ukáže, jak moc se mýlím. To čekání není nejhorší; klidně bych čekala celou věčnost, pokud bych se díky tomu mohla téhle informaci vyhnout.

„Dnes je mým nelehkým úkolem informovat vás o nepopsatelné tragédii. Jeho Veličenstvo král Leopold a královna Abigail zahynuli v plamenech Waterfordského paláce.“

Vzduchem se najednou roznese kolektivní křik – úder blesku, jenž se nahromadil v bouři nevíry. Barman upustí sklenici. Owen vychrlí z úst další vulgarismy. Dvě holky po mé levici začnou plakat. Jejich zděšení je tak silné, až ho cítím na jazyku s každým nádechem.

Ne. Trhnu sebou a vládu nad mým tělem převezme popírání. Tohle musí být nějaký omyl. Každou chvíli se moderátorka určitě zase usměje a omluví se celému národu za tenhle nesmyslný výrok.

Jenže…

Neomluví.

„Navzdory hrdinskému úsilí hasičů je stále pohřešováno několik členů personálu. Byli prohlášeni za mrtvé,“ sděluje nám moderátorka nevesele. „Stav korunního prince Henryho nám momentálně není znám. Budeme vás informovat, jakmile zjistíme, jestli je mezi zesnulými.“

Davem se prožene další záchvat pláče a roztříští atmosféru na střepy žalu.

Ne, Henry, ne.

Ne náš následník.

Ne náš princ.

Tahle zpráva je nepochopitelná. Nedaří se nám ji uchopit. Nedaří se nám ji zpracovat s elegancí a klidem. Nejsme schopni dělat nic jiného než jen otupěle stát, zatímco se na nás bortí nebe.

Ta ubrečená holka vedle mě – která do sebe ještě před pěti minutami klopila koktejly s ginem s odhodlaností, jež by ohromila i samotného Gatsbyho – docela silně škytá. Mám pocit, že jsem vystoupila ze svého těla. Sleduju svou ruku, jako kdyby patřila někomu jinému, a podám té holce ubrousek z baru. Přijme ho za zasmušilého posmrkávání, ale ani na chvíli neodtrhne oči od obrazovky. Když se rozhlédnu, vidím ten její zděšený výraz i ve tvářích kolem sebe.

Čirá bolest.

Pozoruju, jak se lidi tříští jako vlny o nejostřejší hroty skal, rozpadají se na sklíčené skořápky nevykazující žádnou podobnost s hlučnými vysokoškoláky, kterými ještě před malou chvílí byli. Nezáleží na tom, že si se svým králem nikdy nepotřásli rukou, že nikdy neviděli svého prince naživo, snad jen z bezpečí chodníku, když kolem nich projížděl v kočáru při královské přehlídce. Tahle zpráva je žiletka zaříznutá do každého vlákna naší existence. Dokonce i moderátorka si nad touhle žalostnou informací otírá slzy.

„Jestli se jednalo o nehodu, či o něco mnohem horšího, nám zatím není známo,“ informuje ze čtecího zařízení a její smutek ostře kontrastuje s veselým, žlutým sakem, které má na sobě. „Autority případ předběžně vyhodnotily jako teroristický útok. Byla zavedena bezpečnostní opatření. Všichni zbývající členové královské rodiny jsou nyní pod ochranou královské gardy do té doby, než se určí rozsah hrozby – což zahrnuje králova mladšího bratra prince Linuse, vévodu z Hightoweru, spolu s jeho manželkou a nevlastními dětmi.

Po téhle zmínce si mě v šeru najdou Owenovy oči a v jejich hloubkách se zračí nezvyklý náznak obav. Owen je jediný na téhle planetě, kdo ví o mém spojení s Lancasterovými a o mém příjmení natištěném na rodném listu tučným, nesmazatelným písmem.

„Emilie…“

„Ne.“ Zvednu sklenici s pivem, abych zaměstnala ruce, zatímco vysílání pokračuje ve svém chmurném duchu. Mačkám ji tak silně, až se divím, že mi v dlani nepraskne.

„V těchto zlých časech…“ Hlas moderátorky se zadrhne. „Věřím, že můžu mluvit za všechny tady v GBTV – i za každého občana Germanie, který nás poslouchá – když řeknu, že se modlíme a soucítíme s každým členem rodu Lancasterů, zatímco se budeme snažit vyrovnat s touto ohromnou ztrátou… a také přesně vyhodnotit, co bude znamenat pro budoucnost našeho národa…“

„A do prdele,“ zašeptá Owen, když televize odvysílá další záběry hořícího inferna. Mám pocit, jako kdyby na mě mluvil z ohromné dálky – spolu se zbytkem světa. V tuhle chvíli, přestože jsem ze všech stran obklopená lidmi, si připadám mnohem osamělejší, než když mi jako malé holce máma pověděla pravdu o mém biologickém otci. O muži, který byl málem jejím mužem. O údělu, který byl málem můj.

Nechtěl nás, Emilie.

Nechtěl tě.

Zatočí se mi hlava a narazím svému nejlepšímu kamarádovi do hrudníku. Okamžitě mě chytne a s ujišťující silou mě drží za holé paže. I když je uvnitř klubu teplo, takže mám na sobě černé tílko a přiléhavou sukni, najednou mrznu. Husí kůže mi vyskočí na každém centimetru odhalené kůže.

„Ems?“ Obočí se mu starostlivě svraští a vlnitý pramen blond vlasů mu padne do hnědých očí. „Jsi v pohodě?“

Podaří se mi přikývnout. Aspoň si to myslím.

Moderátorka v televizi si přiloží ruku na ucho a poslouchá přenos. „A teď se spojíme s Geraldem Simmsem, tiskovým mluvčím královské rodiny, abychom si poslechli oficiální vyjádření.“

Obrazovka se rozdělí. Muž, který se objeví na pravé straně televize, má ten nejkyselejší výraz, jaký jsem kdy viděla, jako kdyby zrovna strčil nos do krabice sraženého mlíka. A řídnoucí kštice a velký obvod kolem pasu zrovna nepomáhají nelichotivému obleku, který si pro tuhle příležitost vybral.

„Vítáme vás ve vysílání, pane Simmsi,“ pozdraví ho moderátorka. „Děkujeme, že jste si na nás udělal čas.“

„Ano, ano.“ Dvojitá brada toho muže se rozklepe jako krocaní lalok. „Je mi potěšením.“

„Pane Simmsi, dokážete předvídat, jaké důsledky bude mít tato tragická ztráta pro korunu? Můžete nám poskytnout jakoukoliv informaci o tom, jak k tomu požáru došlo? Byl to snad plánovaný útok?“

„Detaily týkající se vyšetřování komentovat nemůžu. Můžu vás pouze ujistit, že královská garda aktivně prověřuje každou potenciální stopu,“ odpoví Simms a hrudník se mu nafoukne jako balon naplněný důležitostí. Klidně by se dal propíchnout špendlíkem.

„A korunní princ Henry?“

„V tuto chvíli se nemůžu ke stavu prince Henryho vyjadřovat. Nicméně jsem byl informován, že králův mladší bratr Linus, vévoda z Hightoweru, je v pořádku a v bezpečí v nerizikové lokalitě.“

„To jsou potěšující zprávy. Vévoda je po korunním princi dalším možným následníkem trůnu – je to tak správně, pane mluvčí?“

„Ovšem.“

„Takže… pokud princ Henry… pokud princ…“ Moderátorka se odmlčí. Davem kolem mě se po těch slovech prožene závan znepokojení.

Zemře.

Pokud princ zemře.

Simmsova ústa se svraští jako stahovací vak držící emoce pevně pod povrchem. „Jedno je jisté – Germanie bez panovníka nezůstane. Pokud nebude princ Henry z jakéhokoliv důvodu schopen plnit svou roli, vévoda je plně připraven vládnout jako král regent.“

Moderátorka přikývne, bledší než kdykoliv předtím. „Prosím, a opravte mě, pokud se mýlím, pane mluvčí, ale vévoda nemá žádné vlastní děti…“

„Vévoda má dvě nevlastní děti ze sňatku s lady Octavií Thorneovou,“ opáčí. „Ale máte pravdu. Nemá žádné vlastní legitimní dědice.“

Legitimní.

Při tomhle slovu mi ztuhne krev v žilách. Sevřu sklenici. Owen se ke mně radši přisune blíž. Prakticky cítím, jak vyzařuje paprsky ustaranosti.

„Čistě hypoteticky… to by přece mohlo představovat jistý problém, pokud jde o následnickou linii, nebo ne, pane Simmsi?“

„Hm.“ Gerald Simms zamrká svýma prasečíma očičkama. „Tyto zlé časy jsou nám bohužel nepříjemnou připomínkou, proč královské rodiny po mnoho generací praktikovaly metodu dvou dětí, následník a náhradník.“ Zavrtí hlavou a kůže pod jeho bradou se zatřepotá. „Pokud vévoda nedokáže zplodit právoplatného dědice, poprvé v historii se může Germanie ocitnout bez žijícího uchazeče o trůn.“

Odvrátím od obrazovky pohled a zatnu čelist. To se nedá poslouchat.

„To snad není kurva možný.“ Owen se zamračí. Jeho pěkné rysy se zkroutí. „Koruna ani nevychladla a už takhle předbíhají. Jsou jako supi.“

Povytáhnu obočí tak vysoko, až mi málem zmizí ve vlasech. „Říká někdo, kdo strávil jarní semestr na antimonarchistických demonstracích. Nemám pocit, že by tě někdy zajímalo, kdo bude mít na hlavě korunu.“

Podívá se na mě. V jeho očích je něco nečitelného. Něco, z čeho se mi nepříjemně sevře srdce. Když se ke mně Owen nakloní blíž, jeho hlas je zabarvený naštvaným šepotem.

„Mně je úplně u zadku, co se stane, když koruna poputuje do rukou králova mladšího bratra, vévody z Debilova. Kristepane, záleží mi na tom, co by to mohlo znamenat…“ Zakousne se do spodního rtu. Už nemusí pokračovat. Vidím mu to vepsané ve tváři.

Co by to mohlo znamenat pro tebe, Emilie.

Rychle uhnu pohledem. Kéž bych ten náhlý strach dokázala zahnat. Kéž bych si mohla změnit DNA tak snadno jako barvu vlasů. Přeju si spoustu zbytečností.

Nosový hlas tiskového mluvčího mi zvoní v hlavě jako umíráček.

Pokud vévoda nedokáže zplodit právoplatného dědice, poprvé v historii se může Germanie ocitnout bez žijícího uchazeče o trůn…

Co by se stalo, kdyby se dozvěděli pravdu?

Že Linus zplodil dědičku.

Jen ji nechtěl.

„Promiň, Ems.“ Owenův hlas mě přenese zpátky do reality. Když se na sebe zase podíváme, polkne tak těžce, až mu poskočí ohryzek. „Nechtěl jsem na tebe vyjet.“

S mdlým pousmáním ho šťouchnu do ramene, aby věděl, že se na něj nezlobím. Abych se na Owena naštvala, chtělo by to mnohem víc než pár jadrných slov. Kamarádíme se od té doby, co spolu naše skříňky sousedily ve školce. Vyrůstali jsme ve stejné ulici – je to kluk odvedle. Takže si sotva umím představit, že by dokázal udělat něco, co by naše pouto zlomilo. On je to jediné, co v mém životě přetrvává navzdory změnám.

Hlavy na obrazovce spolu hovoří ještě několik dalších minut, vyměňují si odporná slova jako rodokmen a nástupnická linie, takže je přestanu vnímat a uzavřu se do svých myšlenek. Nepřítomně přelítnu očima přes grafiku v televizi – královský rodokmen, král Leopold a královna Abigail už rezolutně přeškrtnuti černou čarou. Jako kdyby na mě z obrazovky civěly jejich portréty; jako přízraky.

V jiném životě by to byli moji příbuzní.

Teta a strýc.

Teď jsou z nich jen vzpomínky.

Otupěle se dívám na prázdnou větev rodokmenu Lancasterů pod jménem Linus – na větev, pod níž by mělo stát moje jméno – a polknu žlučovitou hořkost, která se mi nahromadila v krku. Televize zaostří na jeho obličej a na slova VÉVODA Z HIGHTOWERU. Když přejedu pohledem po jeho ztrhaných rysech, naše nápadná podoba mě zarazí.

Stejné tmavé, husté vlasy.

Stejný upřený pohled zelených očí.

Stejně umíněné, plné rty.

„Kdo to je?“ zeptá se své kamarádky jedna z holek zírající na obrazovku zaslzenýma, červenýma očima.

„Ty to neposloucháš? Je to mladší bratr krále, Linus. Vévoda z Hightoweru,“ vysvětlí jí tiše kamarádka. „Když princ umře… bude vládnout on.“

„Není mu třeba sedmdesát?“ zeptá se ta první.

„Minulý měsíc mu bylo sedmdesát tři,“ prohodím bez rozmýšlení.

Obě mi věnují trochu zvláštní pohled. Odvrátím od nich obličej, než se zeptají, jak můžu něco takového vědět. V televizi pořád někdo žvaní a říká věci, které nechci slyšet.

„Za několik okamžiků vám přineseme informace o aktuálním stavu korunního prince Henryho…“

Přestanu se hýbat i dýchat a za bratrance, kterého jsem nikdy nepoznala, se pomodlím ke komukoliv, kdo poslouchá.

Prosím, Henry, přežij.

Musíš přežít.

Musíš vládnout.

V Hennessy’s se opět rozhostí ticho – je to malá putyka za rohem kampusu a chodíme sem často, pokud zrovna nejsem na přednášce a Owen se nezasekne v práci. V pátek večer se tu z toho obvykle stává epicentrum divoké zábavy. Ovšem teď je tady děsivý klid a už i ti nejopilejší hosté zadržují dech.

Owen mi položí ruku na bok – těžkou a hřející a obejme mě. Intimní dotek; takový, nad kterým bych za normálních okolností povytáhla obočí. Jenže tohle nejsou normální okolnosti. Přemýšlením, jestli můj kamarád nepřekročil naši vzájemnou hranici, nestrávím ani dvě minuty, protože se moderátorka vrátí na obrazovku a její ostrý hlas protne vzduch.

„Ačkoliv stále čekáme na oficiální vyjádření, dostala se k nám informace, že korunní princ Henry je naživu, ovšem v bezvědomí. V kritickém stavu byl přijat na jednotku intenzivní péče s popáleninami třetího stupně, otravou kouřem a vážným zraněním hlavy. Zatím není jisté, jestli přežije tuto noc.“

V místnosti je natolik hrobové ticho, až slyším rytmické kap-kap-kap z dřezu za barem. Každá kapka zní v tom stojatém vzduchu jako výstřel. Moderátorka se zhluboka nadechne a narovná se. Upřeně se zadívá do kamery hnědýma očima a sdělí nám zprávu, která se bude stovky let vysílat pořád dokola, archivovaná v muzeích historie a národních kronikách, dokud se svět nerozpadne na prach.

„Podle našeho zdroje v paláci… byl Linus Lancaster, vévoda z Hightoweru, před několika okamžiky oficiálně zvolen králem regentem. Převezme vládu v mezidobí, než se princ Henry zotaví.“ Když cituje oficiální motto Germanie, ztiší se, jako kdyby odříkávala modlitbu. „Non sibi sed patriae.“

Nikoliv pro sebe, ale pro vlast.

„Bůh žehnej králi Linusovi,“ pronese moderátorka statečně. „Ať nám dlouho vládne.“

„Ať nám dlouho vládne,“ zopakují po ní mrzutě a ustaraně hosté v baru, zatímco si prohlížejí fotku svého nového monarchy; fotku muže s hustými, tmavými vlasy a chladnýma, zelenýma očima, muže, kterému jsem se celý život snažila vyhýbat.

Jeho Veličenstvo.

Král Linus.

Můj otec.

KAPITOLA DVĚ

Najednou je toho na mě moc.

Tlačenice, nesrozumitelný řev televize, tíha nejisté budoucnosti bezohledně spočívající na mých ramenou. Nedokážu se nadechnout a přes příval paniky, který mi burácí mezi ušima, nic neslyším.

Owen se mi snaží něco sdělit, sleduju, jak se mu hýbají ústa, ale ani jedna z těch tichých slabik ke mně nepronikne. Zamumlám něco o tom, že potřebuju na vzduch, vymaním se z Owenova objetí a vzdušnou čarou si to namířím přímo k východu. Prorážím si cestu davem a Owen vyrazí za mnou. Nikdo netuší, kam se dívat nebo co říkat. Jsou jako paralyzovaní, neschopní zpracovat informaci, že se jejich království rozpadlo, a omámeně civí na obrazovky, jako kdyby uvízli v noční můře.

Když se vyvalím ven do štiplavé, říjnové noci, vyhazovač, který u vchodu kontroluje občanky, mě ani nezaregistruje. Ujdu několik vrávoravých kroků, než se zastavím na rohu cihlové budovy, kde mi špetku soukromí poskytne opuštěná dlážděná ulička.

Zatím se soustředím jen na věci, jež moje omámená mysl dokáže pochopit. Dotyk chladné zdi na mém čele. Špičky mých nehtů, které si zarývám do dlaní. Dech v plicích, přibývající a ubývající, přibývající a ubývající. Ustavičné vakuum.

Po chvíli za sebou ucítím Owena. Nedotkne se mě a neřekne ani slovo. Jednoduše tam stojí jako tichá útěcha. Tak jako to dělal při každém rozbitém koleni, špatné známce, nepovedeném rande a zlomeném srdci.

Můj nejlepší přítel.

„Ems…“

„Jsem v pohodě,“ zašeptám přiškrceně. „Úplně v pohodě.“

„Ale…“

„Ne!“

Prudce se na něj otočím, založím ruce v bok a probodnu skrznaskrz ho pohledem. Se svými sto padesáti sedmi centimetry asi zrovna nebudím respekt – Owen se tyčí aspoň o třicet centimetrů výš – ovšem výška je ten nejmenší problém, pokud zvenku vypadám stejně tak rozháraně, jak se cítím uvnitř. Obarvené vlny mi zakrývají ramena jako neuspořádané levandulové závěsy. Hrudník se mi vzdouvá a každý pracný nádech odhaluje kousek mého bledého břicha. Minisukně mi vyleze nahoru po zatnutých stehnech připravených k útěku. Moje zelené oči jsou vytřeštěné, divoké.

Jinými slovy, od duševního zhroucení mě dělí dvě vteřiny.

Nastupte si na Sexy magor express.

Hú, hú!

Owen se mi dokonce ani neposmívá. Popravdě, když si mě prohlíží, vypadá vážně. Skoro bych ho nepoznala.

„Ať se ti to líbí, nebo ne, Ems… nejsi v pohodě,“ řekne jemně. „A jak bys taky mohla být? Je to tvoje rodina.“

„Ne,“ zopakuju paličatě jako obvykle.

„Klidně si přesvědčuj třeba ty hosty v baru, že tě to nezasáhlo. Sakra, možná bys o tom mohla přesvědčit i sebe, kdyby ses snažila.“ Přimhouří na mě oči. „Ale mě nepřesvědčíš. Mám tě přečtenou.“

„Já už o tom nechci mluvit, Owene,“ hlesnu vyčerpaně a říkám si, proč se mi vzduch najednou zdá tak hutný. „Tihle lidé nejsou žádná moje rodina. Nikdy nebyli. A nikdy ani nechtěli být.“

Owen si povzdechne. „Ems…“

„Proč by mě měla smrt nějakýho monarchy zasáhnout víc než ostatní? Proč bych měla truchlit za někoho, kdo na mě celý život kašlal?“ Hlas se mi pateticky rozechvěje, ale odhodlaně pokračuju dál, abych ta slova ze sebe dostala. Abych je vypudila z těla jako smrtící jed. „Proč bych měla oplakávat lidi, kteří se ke mně a k mé matce zachovali jako k nějakýmu odpadu?“

„Ems…“

Zdrceně se mu zadrhne hlas. Vykročí ke mně a prázdný prostor mezi námi zmizí. Pak opatrně zvedne ruce – opravdu opatrně – a s něžností, jež mi vezme slova z úst, mi uchopí obličej do dlaní. Když mě mozolnatým palcem hladí po tváři, musím se při tom neznámém pocitu, který ve mně probudí, pořádně nadechnout.

Dokonce i v té tmě vyzařují jeho oči jasné emoce. „Takhle nemluv. Slyšíš? Nejsi žádný odpad. Jsi… poklad. Kdybys viděla to, co vidím já… kdybys… Bože, Emilie, já…“

Rozbuší se mi srdce. Owenův hlas zní úplně jinak než obvykle. Směsice odhodlání a zoufalství a ještě…

Ještě něco, co se bojím pojmenovat.

Zamrzlá na místě sleduju, jak se ke mně přibližuje. I v tom bledém měsíčním světle mu to sluší. Když se skloní, pramen vlasů mu spadne do čela. Ani nemám čas přemítat, jestli se se mnou svět otočil vzhůru nohama, jestli mám halucinace, nebo jestli se mě můj nejlepší kamarád chystá políbit a všechno tím mezi námi změnit… protože než stihne smazat těch několik centimetrů mezi námi…

Skříp!

Ostré skřípění gum na asfaltu protrhne noční oblohu a realita nás znovu zavalí jako kamení. Odtrhneme se od sebe, překvapeně se otočíme za zvukem a sledujeme dvě černá SUV, jak se v zatáčce před Hennessy’s otřou o chodník.

Owen se instinktivně postaví přede mě jako lidský štít, zatímco obří vozy prudce zabrzdí v ústí uličky. Jejich světlomety nás oslepí. Musím si paží zastínit oči. Slyším vrznutí dveří, uspěchané dusání těžkých bot na dlažebních kostkách, ale moje oslepené sítnice dokážou rozeznat jen mužské siluety. Nemáme kam uniknout.

Co.

Se.

To.

Kurva.

Děje.

Owen se mě snaží schovat dál do uličky, ale není kam. Narazím zády na cihlovou zeď, kterou kvůli její výšce ani nemůžeme přelézt. Ať jsou ti muži kdokoliv, rozhodně neotálejí. Postupují metodicky – jako profesionálně trénovaná jednotka, a když nás obklíčí, neutrousí ani slovo. Jsou čtyři a mají na sobě obyčejné, černé obleky. Změří si nás chladnými pohledy, zatímco periferním viděním monitorují perimetr. Když si všimnu pistolí u jejich pasů, zastaví se mi dech.

Na zlomek vteřiny mě napadne, že se nás chystají chladnokrevně zastřelit a naše těla tady nechají hnít jako odpadky, nicméně zbraní se ani nedotknou. Ovšem lhala bych, kdybych tvrdila, že jsem klidná. Owen stále stojí vzpřímeně, ale skrz tenkou látku jeho košile cítím prudké nádechy.

Taky má strach.

Vykouknu zpoza jeho zad, abych na ty muže líp viděla. Nepředstaví se nám a ani se nám neobtěžují vysvětlit svůj příjezd. I když bych ráda věřila něčemu jinému, v morku kostí cítím, že si nepřišli pro Owena.

Přišli si pro mě.

Myšlenky v mé hlavě o sebe navzájem zakopávají a dohadují se, která zaujme přední místo.

Kdo je poslal?

A kvůli čemu?

„Emilia Lancasterová,“ poví nejbližší kravaťák polomrtvým hlasem.

Trhnu sebou. Už dávno používám jméno Emilia Lennoxová. Na jméno uvedené na svém rodném listu už jsem skoro zapomněla.

Skoro.

„Potřebujeme, abyste šla s námi.“ Hlas toho muže je stejně prázdný jako jeho pohled. „Okamžitě.“

Pokusím se promluvit, ale nedokážu ze svých oněmělých rtů dostat víc než jen tiché pípnutí.

„Ani náhodou,“ oboří se na něj Owen a přitiskne mě za sebou ke zdi. Svaly na zádech se mu napínají. „Nikam s vámi nepůjde.“

Jeden přiloží ruku na pouzdro pistole – jasné varování. Když znovu promluví, artikuluje nesmírně pečlivě.

„Poslední varování. Ustupte. Od. Té. Dívky.“

Owen se ani nehne. „Naserte si.“

Ten muž jedná natolik rychle, že z něj vidím jen šmouhu, a sice si nestačím všimnout, že by mezitím vytáhl zbraň, ovšem zaslechnu její silný úder do Owenovy hlavy. Owen ztratí rovnováhu. Sleduju, jak se můj nejlepší kamarád hroutí na dlažbu, a z hrdla se mi vydere nekontrolovatelný výkřik. Owen si zakrývá rukou otevřenou ránu na spánku. Krev se mu začne valit skrz prsty a zbarví dlažební kostky jako rudý déšť.

„Owene!“

Dva kravaťáci ho překročí jako hromadu smetí a čapnou mě. Zatímco mě pevně svírají za paže, jejich kolegové jen pasivně přihlížejí. Snažím se nespustit Owena z očí, snažím se jim vytrhnout, když mě vlečou do záře světlometů jako brouka do lapače hmyzu, ale k ničemu mi to není. Jsou na mě moc silní.

Během vteřiny mě nacpou na zadní sedadlo. Hlavu mi přidrží jako policie kriminálníkovi, abych se nepraštila. Poslední, co slyším, než se za mnou zabouchnou dveře, je Owenův hlas rezonující do noci, zahalený bolestí a panikou.

„Emilie!“

Ten výkřik mi zní v hlavě ještě dlouho potom, co vyjedeme z ulice. Motor řve pod kapotou jako uvězněné zvíře. Na zadním sedadle jsem sama. Kvůli vytažené přepážce, která mě od těch kravaťáků dělí, toho moc nevidím.

Snažím se nepanikařit – co si to sakra namlouvám, rozhodně panikařím – zkouším dveře, ale jsou samozřejmě zamčené. To samé platí pro kouřová skla oken. Rozhlédnu se po kabelce a mobilu… než mi dojde, že jsem je nechala na stoličce v Hennessy‘s, kde jsou mi naprosto k ničemu.

Úžasné.

Moje pátrání pod sedadly se taky ukáže jako marné. Žádná páčidla, žádné špičaté předměty, kterými bych mohla, až se naskytne příležitost, aspoň jednomu hajzlovi vypíchnout oči. Jsem na to oficiálně sama.

Přitisknu čelo na sklo v naději, že uvidím ven, ale na téhle cestě do neznáma vidím jen tmu.

„Koukejte mě pustit!“ vykřiknu a začnu bušit pěstmi do dělicí přepážky. „Pomátli jste se?! Tohle je únos!“

Na druhé straně je ticho.

„Zavolám policii!“

Přestanu bušit, abych slyšela, ale pořád nic. Ani nejmenší náznak, že by mě slyšeli. Když najednou auto prudce zatočí, letím přes kožená sedala na druhou stranu. Narazím loktem do okýnka takovou silou, až se divím, že sklo nepraskne. Se slzami v očích si promnu loket a radši si zapnu bezpečnostní pás.

Nemá smysl umírat dřív, než dostanou šanci mě zabít.

Jedeme odhadem dvacet minut, než ucítím brzdy. Když vypnou motor, odepnu se a v klidu čekám, až se otevřou dveře a vytáhnou mě ven, aby… aby…

Upřímně vůbec netuším, kam by mě měli odtáhnout, ovšem dokážu předvídat, že to nebude místo, kde bych obyčejně trávila páteční noc.

Uběhne minuta.

Pak další.

Holá kolena mi poskakují nervozitou.

A čekám.

A čekám.

Konečně slyším zvenku hlasy. Nejsou to hlasy únosců – nedokážu si představit, že by jen na moment slevili ze svého ledově chladného klidu – ale někoho jiného, nesouvisle křičícího. Čím blíž je vozu, tím víc je jeho nesrozumitelný povyk hlasitější.

Další zajatec?

Když se o chvilku později prudce otevřou dveře, moje podezření se potvrdí. Vrhnu se dopředu v naději, že bych mohla utéct, jenže není kam. Můj východ je samozřejmě blokován těmi kravaťáky. Marný výkřik mi zanikne v hrdle. Zbyde mi jen v šoku sledovat, jak vedle mě do auta cpou nějakého kluka.

Oprava: ne kluka.

Muže.

A podle pachu bourbonu, který vypouští jeho póry, je dost pod vlivem. Mám pocit, že se mi koncentrace alkoholu v krvi zvýší jen tím, že s tím klukem sdílím vzduch. Nebo je moje omráčení způsobené tím, co vidím, protože, dobrý bože, i v tom šeru je vidět, jak je ten muž neuvěřitelně přitažlivý. Nevím, co tady dělá, ale vypadá, jako kdyby právě přišel z natáčení nějakého filmu.

Padesát odstínů – výborně, teď mám vlhké kalhotky.

Je mu odhadem mezi pětadvaceti a třiceti lety, pevné svaly se napínají v čistě bílé košili a tmavě šedých, oblekových kalhotách. Má ty nejpravidelnější rysy, jaké jsem kdy viděla mimo módní magazín nebo Instagram. Oči se mu lesknou alkoholem a chtíčem a rámují je husté řasy, pro které by každá holka zabíjela. Jeho lícní kosti jsou tak ostré, že by vám přesekly srdce vedví, jakmile byste se přiblížili. Sakra, klidně by mohl držet neonový poutač s nápisem NADĚJE ZANECH, KDO MNOU UBÍRÁ SE; férové varování pro nebohé duše, které se v jeho přítomnosti snaží chránit své city i vaječníky.

Vzpamatuj se, Emilie.

Odtrhnu od krásného cizince pohled a pokusím se promluvit na jednoho z únosců. Jsem na sebe naštvaná, že jsem se nechala rozptýlit a nekřičela o pomoc, když jsem měla šanci.

„Počkejte!“ vyjeknu. „Prosím…“

Než stihnu svou prosbu vyslovit, únosce do toho opilého, tmavovlasého muže silně strčí, aby za ním mohl zabouchnout. Muž mi prakticky skončí v klíně. Když slyším bouchnutí dveří a cvaknutí zámku, už se tím směrem nepodívám. Jsem poněkud zaneprázdněná rozcuchanou černovlasou hlavou, která mi momentálně leží obličejem dolů v rozkroku.

Nebylo toho už tuhle noc dost?

KAPITOLA TŘI

„Okamžitě ze mě slez!“ zaječím a přihlouple zamžourám na zadní část jeho hlavy.

„Obvykle koupím ženský drink, než mi dovolí strčit jí hlavu mezi stehna,“ zamumlá mi do látky minisukně. „Ale jestli se necháš, lásko…“

Vztekle ho ze sebe odstrčím, a když bolestivě narazí čelem do přepážky, spokojeně se ušklíbnu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Poskvrněná svatozář.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.