Přeložil:

MARTIN KÖNIG

Melanie Moreland: Reid

Vydání první

Copyright © 2018. Reid by Melanie Moreland.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2415. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Reid vydaného v roce 2018

Český překlad © 2021 Martin König

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design by Melissa Ringuette, Monark Design Services

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1533-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1534-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Melanie Moreland

REID

Věnování

Rodina není vždycky jenom pokrevní. Znamená také lásku.

Tuto knihu věnuji své drahé tchyni Valerii a svým

adoptivním sestrám Megan a Kay.

Děkuji za to, že jste součástí mého života a že jste

ze mě udělaly část své rodiny. Vaše láska a podpora

pro mě moc znamenají.

A Matthewovi – vždycky. Navždy.

Kapitola 1

Reid

Mám rád seznamy. Vždycky jsem je měl rád, dokonce už jako dítě. Pomáhají mi soustředit se. I na těch nejhorších místech, kde jsem žil, jsem dokázal najít pár kousků papíru a tužku.

Vždycky jsem si napsal seznam a potom jsem věci, které bylo potřeba udělat, očísloval podle priority. Když jsem mohl udělat tlustou čáru přes položku, která byla hotová, zažíval jsem pocit z dobře vykonané práce. A když jsem měl to štěstí, že jsem měl papíru víc, mohl jsem si seznam přepsat – aby byl menší a přehlednější, dokud jsem ho nesplnil celý.

Teď, když už jsem dospělý, mám seznamy v oblibě pořád. S dnešní technologií ale místo papíru používám počítač a místo špačka tužky klávesnici. Jediným kliknutím myši můžu své položky třídit, organizovat, odebírat a znovu řadit podle nových priorit.

Hleděl jsem do počítače a prohlížel si poslední seznam. Nazval jsem ho Projekt B.

Naučit se s Beccou mluvit jako člověk, a ne jako koktavý idiot.

Přimět Beccu, aby si mě všimla jako muže – ne jako firemního ajťáka.

Dokončit nový program, který jsem pro Beccu vyvinul, aby se do mě zamilovala.

Pozvat Beccu na rande.

Poslat Becce kytky.

Koupit Becce kávu.

Políbit Beccu.

Přijít s Beccou o panictví.

Našpulil jsem rty a kávu pro Beccu přesunul na druhé místo. Zamyslel jsem se nad tím, jestli bych jí měl květiny poslat před nebo po instalaci programu. Jakmile uvidí, co pro ni dokáže udělat, mohla by naopak poslat květiny ona mně. Možná že by přihodila i jeden nebo dva polibky. Byl jsem si jistý, že by na rande řekla ano.

Jenom jsem si nebyl jistý, jestli mi bude chtít pomoct přijít o to panictví. Na tomhle nápadu asi ještě budu muset zapracovat.

Soubor jsem uložil na svůj soukromý disk, protože jsem věděl, že se musím soustředit na Bentleyho nejnovější požadavek. K seznamu se vrátím, až to vyřeším.

Stáhl jsem si brýle a promnul si unavené oči. Měl jsem další celonoční šichtu. V poslední době jsem toho měl hrozně moc – měl jsem všechny ty nápady pro Ridge Towers, pak jsem pracoval na nových programech pro opatrného Maddoxe, zajišťoval aktuálnost bezpečnostních protokolů pro siláka Aidena a ještě jsem pro až příliš ustaraného Bentleyho musel zajistit, aby naše systémy byly zabezpečené a nedobytné.

Kromě toho jsem do rovnice ještě musel připočítat i Beccu. Seděla necelých šest metrů ode mě a oddělovala nás jen zeď, ale klidně by to mohlo být i šest kilometrů.

Od okamžiku, kdy jsem tehdy vtrhl do zasedačky, pozdě a neupravený, a chtěl jsem se jenom omluvit a odejít, jsem jí byl uchvácen.

U stolu v zasedačce seděla na mém obvyklém místě, taková malá vetřelkyně do mého prostoru, a hleděla na mě s očima doširoka otevřenýma překvapením. Věděl jsem, že vypadám hůř než obvykle a že bych měl odejít, ale nohy mě dál nesly vpřed, až jsem se posadil naproti ní.

Byla to ta nejkrásnější žena, jakou jsem kdy viděl – husté tmavohnědé vlasy, smetanová pleť a zářivě modré oči, kterých jsem si hned všiml. Na sobě měla kostýmek, vlasy měla dokonale načesané, make-up decentní, na stole otevřený malý notebook a vedle něj zápisník s tužkou v pohotovosti, zkrátka profesionální žena, připravená dělat byznys. V jejím pohledu jsem ale zaregistroval měkkost a úsměv měla vřelý, dokonce snad i trochu stydlivý.

Byla neuvěřitelně sexy.

Tak sexy, až jsem se při dosedání málem netrefil na židli. Naštěstí mě před tímto trapasem zachránil Aiden, protože jsem stejně už měl zaděláno na další. Víc než jednou jsem se musel nenápadně pod stolem upravit a byl jsem moc rád, že Bentley upřednostňoval dřevo, a ne sklo. Mému ptákovi se to, co viděl, líbilo – moc se mu to líbilo.

Ten den se rozhodl, že ona je ta, na niž celý život čekám.

Zjistil jsem, že mluvit s ní o práci je snadné. Byla inteligentní a rozuměla počítačům i jazyku kolem nich. Kladla chytré otázky, dělala si poznámky, k nimž se často vracela, a pozorně naslouchala mým odpovědím. Potom ale pracovní část skončila, a ona se stala Beccou, dívkou, a já zase Reidem, lúzrem.

Chtěl jsem jí toho tolik říct, ale zjistil jsem, že nedokážu říct vůbec nic. Mezi mozkem a pusou došlo k nějakému zkratu. V její přítomnosti jsem sotva dokázal stvořit jedinou větu.

Přejel jsem si rukou po tváři. Od doby, kdy přijela, se mé chování příliš nezměnilo. Jediné, o čem jsme si spolu mohli bez nesnází povídat, byly věci, které souvisely s prací. Na schůzkách jsme byli na stejné straně. Když přišla do mé kanceláře a na něco se zeptala, dokázal jsem odpovědět bez zaváhání. Včera mi třeba povídala o tom, co považuje za report snů.

„To je něco, kde bych všechny informace o kampani měla na jednom místě,“ přemítala. „Můj život by tak byl mnohem jednodušší.“

Našpicoval jsem uši. Cokoli, co by jí zjednodušilo život, mě zajímalo. Hned jsem si vzal papír. „Pověz mi o tom.“

„Musím zajít na všechny stránky a stáhnout si počet kliknutí, prokliků, zobrazení stránek a tak dále. Pro tisk zase musím počkat na čísla, která mi pošlou, a pak si je stáhnout. Moc ráda bych měla něco, kam všechny tyto informace dám, abych je měla na jednom místě. Potom bych mohla věci porovnávat a analyzovat mnohem rychleji.“

Dělal jsem si poznámky a v hlavě už mi to šrotovalo. „Můžeš mi poslat nějaké příklady?“

„Fakt?“ rozzářily se jí oči. „Ty bys to dokázal udělat?“

Vypadalo to na obrovské množství práce. Podíval jsem se jí do očí. „Pro tebe ano.“

Úsměv se jí ještě rozšířil. Měl jsem pocit, jako bych vyhrál v loterii.

Jakmile ale tento rozhovor skončil, jako obvykle mi vyschlo v krku a jediné, co jsem mohl dělat, bylo na ni zírat.

Roztoužený. Strádající. Tichý.

Usmála se a odešla, než mě napadla ta správná slova. Ale už bylo pozdě.

Vždycky jsem se vzpamatoval kurevsky pozdě.

Otevřel jsem tlustou složku na stole. Pracoval jsem na Bentleyho poznámkách a přepisoval je do vlastního seznamu, abych zajistil, že se všechno odehraje v časovém rámci, v jakém věci chtěl, a v takovém pořadí, v jakém to potřeboval udělat.

Klikl jsem na ikonu jeho seznamu a rychle přelétl to, co jsem napsal předtím. Vtom mě vyrušily něčí těžké kroky, a tak jsem se za tím zvukem otočil. Mezi dveřmi stál Aiden a svými masivními rameny je celé vyplnil. Tvářil se, jako by byl na pokraji výbuchu. Při jeho slovech jsem ztuhl.

„Máš minutku?“

Takhle zdvořilý Aiden nikdy nebyl – pokud nebylo něco v nepořádku. „Jo.“

Vstoupil a zavřel za sebou dveře, čímž mou úzkost ještě vystupňoval. Nikdy dveře nezavíral.

Posadil se naproti mně a ještě chvilku mlčel.

„Co se děje?“

Rozpačitě polkl a upřeně se mi podíval do očí. „Bentley mě požádal, abych si s tebou zašel promluvit.“

„O čem?“

„No, ehm, víš…“

Žaludek mi spadl až do kalhot. „Máš mě vyhodit?“

„Ne. To rozhodně ne,“ odpověděl důrazně. „Absolutně ne.“

Maličko jsem se uvolnil. „Tak jo, o co jde?“

Už to nevydržel, předklonil se a schoval si obličej do dlaní, ale ramena se mu třásla smíchy.

Nechápavě jsem na něj zíral a netušil, co je tady sakra tak legračního.

Znovu se opřel a otřel si obličej. „Reide, ty vole. Musíš vypadnout z týhle kanceláře. Vyspi se. Zase jsi tady byl celou noc, že?“

„Jo, proč?“

Znovu se začal pohihňávat. „S Maddoxem jsme měli schůzku s Bentem. Všichni jsme dostali upozornění na nový seznam.“

Zamračeně jsem se podíval na obrazovku. „Ale já jsem ještě Bentleyho soubor nedokončil… Já jsem neposlal…“ Vtom jsem si to uvědomil a hlas se mi vytratil. „Ale do prdele!“

„I když si velice vážíme toho, že nás udržuješ v obraze ohledně svých osobních aktivit, Bent opravdu nechce vědět nic o tvých plánech na to, jak se od Beccy chceš nechat připravit o věneček.“

Zavřel jsem oči, protože mi bylo opravdu trapně – což se mi běžně nestávalo. Místo toho, abych ten seznam uložil na soukromém disku, sdílel jsem ho na disku se svými šéfy – a rovnou se všemi třemi.

„Jak moc je Bentley naštvaný?“ zeptal jsem se, ale stále jsem se na Aidena nedokázal podívat.

Bentley totiž nevybuchoval často, ale když už se to stalo, bylo to jako sopečná erupce a všichni se pak snažili mu co nejrychleji uhnout z cesty.

„Znáš ten zvuk, který vydává, když nemůže mluvit? Takový ten divný dusivý zvuk vzadu v krku? Nebo to, jak mu trochu začne škubat oko?“

Přikývl jsem, protože jsem stále nebyl schopný promluvit.

„Tak to udělal. Dvakrát.“

„Do prdele,“ opakoval jsem.

„Hele, samozřejmě je to tvoje osobní hra, ale Reide… seznam, vole?“

„Když já takhle plánuju. Všecko si to napíšu.“ Dlouze jsem se nadechl. „A nejspíš se tak nechám i vyrazit.“

„Ale ne, to je v pohodě,“ zasmál se Aiden. „Jenom jsme všichni byli trochu ohromení, dokud se Maddox nezačal smát. Já jsem se řehtal, až jsem spadl ze židle. Bentleymu to přišlo vtipné, a to už jsme hulákali všichni. Dal mi ale přednášku o tvém nezodpovědném chování a poslal mě sem, abych tě ‚srovnal‘, i když se tomu ještě pořád smál, když jsem odcházel z jeho kanceláře.“

Ztěžka jsem vydechl. Tohle bylo těsné. Podíval jsem se Aidenovi do očí. Byl uvolněný, ale vážný.

„Dost ho to pobavilo, ale taky byl rád, žes to neuložil na sdílený firemní disk. To by naše konverzace byla diametrálně odlišná a měl bych tady s sebou vedoucího HR. Chce, abys ten seznam okamžitě smazal, a požaduje, aby sis veškeré další seznamy osobních položek vytvářel v soukromí domova.“

Při pomyšlení, že by to viděla Becca, mi úplně poskočilo srdce. Viděli by to všichni. Byl jsem tak vyčerpaný, až jsem byl nepozorný. A ano, nezodpovědný.

„Do prdele,“ vydechl jsem. „To by byla katastrofa!“ Přitáhl jsem si notebook a rozkmital jsem prsty na klávesnici. „Oukej. Je to na mém soukromém disku. Ze sdíleného jsem to odstranil.“

„Fajn.“

„Už se to nestane.“

Chápavě se usmál. „Já vím, Reide.“ Pozorně si mě prohlížel. „A jestli to s Beccou myslíš vážně, zkus s tím něco udělat.“

„Snažím se.“

„Je to jenom holka. Mluv s ní. Pozvi ji na kafe.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Není to žádná jenom holka, Aidene. Myslím, že je ta pravá.“

Nakrčil čelo. „Ta, která bude tvoje první, nebo ta poslední?“

„Obojí.“

Pohodlně se opřel do židle a položil si nohu přes koleno. „Když uvážíš, že s ní nedokážeš mluvit, pokud to nesouvisí s prací, je to dost odvážné prohlášení.“

„Ona mi vždycky zamotá palici. Jako kdyby mi zamrzl mozek.“

„Tak si najdi nějaký společný zájem mimo práci. Zastav se u ní v kanceláři a pozdrav ji. Pozvi ji na kávu. Řekni jí, jak moc máš rád její sušenky. Nabídni se, že jí ukážeš Toronto – jako jsi to chtěl udělat, když ses dozvěděl, že se sem stěhuje. Prostě něco udělej.“

„Vím, že to zní snadně, jde jenom o to…“

„Jenom o to…?“ pobízel mě.

„Já… nejsem si ani jistý, jestli jsem pro ni dost dobrý.“

„Jako kvůli své minulosti?“

„Jo, seděl jsem. To život hodně ztíží. Nemám rodinu a kromě velké sbírky komiksů a pár značkových triček jí vlastně ani nemám co nabídnout. Zaslouží si někoho lepšího.“

Teď zavrtěl hlavou zase on, ale se zřejmým nesouhlasem. „Proč to rozhodnutí, co si zaslouží, nenecháš na ní? Dovol jí, ať pozná ona tebe a ty ji. Přestaň se na to dívat jako na hru a dělej jeden krok za druhým. Sám na sebe zbytečně tlačíš. Zkus žít přítomností.“

„Dobrá rada.

„Jsi skvělý chlap, Reide. A jak jsme se přesvědčili, tvá minulost je minulost. Nemůžeš ji změnit, ale můžeš ji posunout vpřed. Hlavně nedělej stejnou chybu jako já a nedovol, aby ti určovala budoucnost.“

Přikývl jsem, protože jsem věděl, že mluví o své nedávné svatbě s Cami a o tom, jak ho změnila.

„A taky máš rodinu,“ dodal tichým a vážným hlasem. „Máš nás. Jsi cennou součástí našeho týmu a měl bys na sebe být hrdý. Celý svůj život jsi bojoval a hodně jsi toho dosáhl. Na to nezapomeň.“

Zamrkal jsem. Aiden málokdy sklouzl do osobní roviny a jeho slova pro mě hodně znamenala.

Vstal a šel ke dveřím, položil ruku na kliku, ale nestiskl ji.

„A protože se to vlastně týká nás všech, tak všichni souhlasíme. Kup jí kafe, pokecejte, někam ji pozvi a potom jí pošli kytky. Zbytek půjde sám. Ale abych byl upřímný, tak Bent si myslí, že kytky jsou vhodné vždycky.“ Zamrkal. „Ale nesmíš to přehnat.“

Zasmál jsem se. „Dobře.“

„Myslím, že zjistíš, že má stejný zájem jako ty, Reide. To jenom tak říkám.“

Mrkl na mě, odešel a nechal mě tam stát s pocitem, že ví něco, co mi uniká.

Podíval jsem do počítače a potom jsem pohlédl směrem ke dveřím. Musel jsem si promluvit s Beccou tak, abychom se oba cítili dobře.

Znal jsem jenom jeden způsob, jak toho dosáhnout.

S několika kliknutími myši a po chvilce rychlého psaní jsem svůj plán uvedl do pohybu.

Opřel jsem se a čekal.

Kapitola 2

Reid

Ozvalo se tiché zaklepání na dveře, které mě přinutilo zvednout oči od obrazovky. Ve dveřích stála Becca, profesionální a elegantní. Tmavé vlasy měla svázané do uzlu, na sobě měla nepokrčený tmavě šedý kostýmek, jehož sukně jí zdrženlivě dosahovala až ke kolenům. Pohledem jsem mimoděk sklouzl k botám. Byly červené a elegantní a jejímu oblečení přidávaly nečekaný sexy nádech. Díky nim ty nohy vypadaly neuvěřitelně.

Napadlo mě, jak by asi vypadaly omotané kolem mého pasu. Zamračila se, a já jsem si uvědomil, že na ni nepokrytě zírám. Zase.

„Omlouvám se. O co jde?“

„Nevím. Pracovala jsem a počítač zatuhl. Nemůžu se dostat ke svému dokumentu, ani mi to nedovolí restart.“

„Zvláštní,“ skryl jsem úsměv. Natáhl jsem ruku, aby mi notebook podala. „Ukaž, podívám se.“

Posadila se proti mně. „Doufám, že to opravíš. Měla jsem tolik práce, že jsem dokument ani neuložila.“

„Všechny notebooky jsem nastavil na automatické ukládání každé dvě minuty,“ ujistil jsem ji. „A tvůj ve skutečnosti ukládá každých šedesát sekund. O svou práci už nikdy nepřijdeš.“ Na tohle jsem si dal při nastavování jejího počítače pozor. Přidal jsem do něj všechny bezpečnostní funkce a zálohování, které se do něj nacpat daly.

Uvolněně se nad mým stolem sklonila a rukou si podepřela bradu. „Ty jsi tak úžasný!“

Pohledem jsem těkal mezi její tváří a hrudníkem. Tím, jak seděla, si tiskla ňadra k sobě. Měla je přímo přede mnou, ty baculaté a lákavé kulaťoučké polokoule, vykukující z hedvábných záhybů blůzy. Tušila vůbec, co to se mnou dělá?

Bože, jak já jsem se jich chtěl dotknout! Líbat je. Podívat se, jestli má bradavky růžové nebo spíš dočervena. Zjistit, jestli mi pod jazykem ztvrdnou a jestli se zachvěje, když je olíznu.

Odtrhl jsem od nich pohled a musel jsem potřást hlavou, abych se těch necudných myšlenek zbavil. Když došlo na Beccu, bylo to, jako bych nedokázal myslet na nic jiného. Viděl jsem ji a to jediné, co jsem chtěl dělat, bylo se jí dotýkat.

Chvilku jsem ťukal do klávesnice a řešil ten problém. S úsměvem jsem jí notebook vrátil. „Všechno opraveno.“

„Tak rychle?“

„Byla to jenom malá závada,“ pokrčil jsem rameny.

Zavrtěla hlavou. „Abych to opravila, zkusila jsem všechno, co znám.“

„A proto mi platí takové prachy,“ zamrkal jsem na ni.

Zasmála se jemným a svůdným smíchem. „Podle mě za to určitě stojíš.“

Rozhlédla se po mé kanceláři. Sledoval jsem, kam se dívá, a přemýšlel o tom, co vidí. V poslední době jsem se tu snažil uklízet. Ještě pořád tady panoval chaos, ale bylo to o mnoho lepší než kdysi. Přinejmenším jsem se zbavil všech prázdných obalů od jídla.

„Ty nejsi klasický počítačový šílenec.“

„Promiň?“ vystřelil jsem překvapeně.

Usmála se. „Nikde tady nevidím žádné akční figurky nebo sbírku komiksů. Žádné herní plakáty nebo podepsaný merch.“

„Všechno to mám doma,“ hlesl jsem bezvýrazně. „Všech svých dvanáct sbírek. Mám je pod sklem. Nechci, aby se lidi dotýkali mých věcí.“

Podívala se na mě. Zamrkala. Na krku jí vyskočil ruměnec. Bylo fascinující sledovat, jak se šíří po té její krémové pleti a mění ji na růžovou a teplou. Vypadalo to, že se stydí.

„P-promiň,“ zakoktala. „Jenom jsem si dělala legraci. Určitě jsou velice hezké.“

Hned jsem vyskočil a pospíchal kolem stolu. Klekl jsem si vedle ní a moc jsem se bál, že jsem ji vylekal. „Ježíši, já jsem ale osel! To já jsem si dělal legraci z tebe, Becco.“ Vzal jsem ji za ruku a stiskl ji. Všiml jsem si, jak teplá je její kůže pod mým dotekem. „Já žádné sbírky nemám, teda kromě pár komiksů – a ty mám proto, že si je rád čtu a jako dítě jsem nikdy žádný nedostal.“

„Nikdy?“

„Ne,“ řekl jsem a doufal, že už se na nic nezeptá. „Tak jich prostě mám pár teď. A počítače. Miluju, když je můžu rozebírat a přestavovat.“

Dlouze vydechla. „Aha. Takže se na mě nezlobíš?“

Upřeně jsem se na ni zahleděl. Oči měla tak modré, že mi připomínala fotku sluncem zalitého oceánu, kterou jsem někde viděl. Pohled ale měla plný úzkosti, zatažený jako mrak plující nad vodou.

„Ne, Becco, nezlobím se.“ Naklonil jsem se k ní blíž, ačkoli jsem si nebyl jistý, proč to dělám. „Na tebe bych se nikdy nemohl zlobit.“

„Dobře,“ vydechla úlevou.

„Promiň, jestli jsem tě rozrušil.“

Sevřela mou ruku, a to jsem si ani neuvědomil, že pořád držím tu její. „Všechno dobrý, jo?“

„Jo.“

Všiml jsem si jejích rtů. Viděl jsem, že ona zírá na mé. Na chviličku se jí zastavil dech. Měl jsem pocit, jako by mě k ní přitahovala nějaká neviditelná nitka. Postoupil jsem blíž, protože jsem něco chtěl, něco potřeboval.

Ji.

„Reide!“ zaburácel z chodby Aidenův hlas. „Co má sakra znamenat těch šest pizz, které přišly na recepci? A ještě ke všemu z mé kreditky!“

Becca i já jsme se zarazili a potom jsme od sebe couvli, protože ten okamžik byl pryč. Naše ruce se oddělily a mně ta její začala okamžitě chybět. Smutně se usmála. Strašně nerad jsem ji takhle viděl.

„Nedáš si pizzu?“ zeptal jsem se, protože jsem ji chtěl rozesmát.

„Opravdu jsi objednal pizzu na jeho kreditku?“

„Předtím říkal, že ji chce. Jenom jsem nám ušetřil čas.“ Pokrčil jsem rameny. „Stejně jí sní většinu on. Vždycky to tak je.“

Vtom dovnitř vešel Aiden s velkým dílem pizzy v jedné ruce a s krabicí ve druhé. Přimhouřil oči, prohlížel si nás a pak se usmál.

„Příště to bude na Maddoxe.“

„Dobře.“

„Zbytek jsem nechal v jídelně. Poslužte si.“

„Bereš si jednom jednu?“ zeptal jsem se sarkasticky.

„Cami mi omezuje sacharidy.“

Odfrkl jsem si a on se usmál. „Dal jsem ti včasnou výstrahu, Reide. Až dojím tuhle, jsou všechny sázky uzavřený!“

Se smíchem zmizel v chodbě.

Pokynul jsem Becce ke dveřím.

„Slyšelas ho. Běž si taky pro kousek.“

„Jdeš taky?“ zeptala se.

„Jdu hned za tebou. Musím pozavírat to, co jsem dělal.“

Když odcházela, sledoval jsem očima její pohyby.

Ztěžka jsem dosedl na židli, na níž předtím seděla ona.

Kdyby nás Aiden nepřerušil, našel bych odvahu ji políbit?

Chtěla, abych to udělal?

Neměl jsem nejmenší ponětí. Mnohem horší bylo, že jsem neměl ani ponětí, jak to zjistit.

Do mé kanceláře vešel Maddox s Aidenem v patách. Maddox se rozhlédl, a když si všiml neobvyklého uspořádání celé místnosti, pozvedl obočí. Po Bečině odchodu jsem v kanceláři provedl celkovou přestavbu. Když to ráno viděla Sandy, byla v šoku i nadšená současně. Ještě šťastnější byla, když jsem ji potom požádal, aby mi pomohla vybrat nějaké další nové košile a kalhoty. Vyvolat u té staré ženské široký úsměv bylo tak snadné!

Útulnost tomu měl dodat zarámovaný plakát Yody, který jsem si koupil a pověsil naproti svému stolu, aby se Becca zasmála, až přijde příště. Ještě ho neviděla, já jsem ale věděl, že se staví docela brzy. Další porucha byla nastavená tak, aby se spustila za pár hodin.

Maddox se posadil a přehodil si nohu přes nohu. „Obracíš list, Reide?“

Aiden zatlačil na dveře, aby se zavřely, a žuchl do druhé židle, jejíž nohy protestně zasténaly. „Myslím, že se snaží zapůsobit na jistou pěknou marketingovou manažerku.“

Obrátil jsem oči v sloup, i když jsem cítil, jak mi rudnou uši. „To je fuk. Trochu jsem tady uklidil.“

„Jak dlouho ti to trvalo?“ zeptal se Maddox s úsměvem.

„Celou noc. A našel jsem peněženku, o které jsem si myslel, že jsem ji ztratil. Pořád v ní bylo padesát babek.“

Aiden si se mnou plácl.

„Super plakát,“ ukázal palcem na Yodu. „Já toho malýho zelenýho chlapíka miluju.“

Maddox obrátil oči v sloup. „Prosím, hlavně nedělej tu svou imitaci. Je to hnusné.“

„Ale ne, jenom ty žárlíš na mě, ehm-ehm,“ zavtipkoval Aiden a já jsem se při zvuku jeho hlasu mimoděk otřásl.

„Hele, to ne,“ zasténal jsem.

Zavrtěl hlavou. „Uznání pro můj talent nemáš, ehm-ehm.“

Maddox mu vlepil pohlavek. „Ne, ty talent nemáš. Zní to, jako bys chtěl něco vykašlat.“

Musel jsem se zasmát, jak tam tak proti sobě stáli a zlostně na sebe zírali. Vzápětí se ale k mému smíchu připojili.

Nahrbil jsem se na židli. „Takže o co jde?“ zeptal jsem se s pohledem na obrazovce. „Snad jsem zase nerozeslal nějaké kraviny?“

Aiden se zasmál, ale Maddox zavrtěl hlavou. „Ne,“ řekl. „Přemýšlel jsem o tom, že bych tě nechal nainstalovat bezpečnostní program někde jinde.“

„Fakt, jo? Super. Myslím, že jsem vychytal všechny chyby, ale kdybych měl víc zpětný vazby, bylo by to úžasný. Chci to mít pro Ridge Towers dokonalý.“ Po chvilce hledání jsem našel tužku. „Kde?“

„V tom bytě, který si ode mě pronajímá Becca,“ řekl Maddox.

Trhl jsem hlavou a podíval se na něj. Pozorně mě sledoval, s vážným výrazem ve tváři, ale s pobaveným pohledem. „Mysleli jsme si, že s přímým přístupem bys možná svůj čas líp využil, než abys jí každý den spravoval počítač,“ vysvětloval mi s vědoucím pohledem.

„Ehm…“ Polkl jsem naprázdno. Minulý týden ke mně musela přijít mnohokrát. Takový okamžik, jaký jsme zažili tehdy prvního dne, už nenastal, ale pořád jsem doufal. Problém byl v tom, že mi vždycky zamrzl mozek, takže nedokázal přijít se správnými slovy, takže se vždycky nakonec rozhostilo trapné ticho.

„Měla na svém kompu hodně závad,“ řekl jsem konečně, ale znělo to divně.

„Závad?“ zasmál se Maddox. „Pracuju od vás dvou přes chodbu. Je tady s nějakým problémem denně, anebo ty uháníš po chodbě do její kanceláře, abys jí pomohl něco opravit. Jestli ten její počítač má tolik problémů, tak bysme jí prostě měli koupit nový.“

„Ne! Já to zvládám.“

Aiden se podrbal na bradě. „A na tom celým je nejdivnější fakt, že nemůžu v systému najít jediný záznam o tom, že Becca má neustále problémy s počítačem.“

„No jo, no…“ Poškrábal jsem se na krku. „Je jednodušší jí rovnou pomoct než zahlcovat systém záznamama.“

Aiden zaklonil hlavu a kanceláří se rozlehl jeho smích. „Zahlcovat systém? Reide, od doby, kdy jsi sem přišel, nemáme žádné záznamy o chybách. Nikdy nám nespadla síť, nejsou žádné chyby.“ Otřel si oči. „Tak se přiznej, hochu. Co vyvádíš?“

„Posílám jí malé viry, které jí zmrazí počítač, aby za mnou musela přijít,“ řekl jsem s povzdechem. „Chtěl jsem získat čas, abych si s ní mohl povídat.“

„A jak ti to vychází?“

„Ani trochu.“ Hodil jsem brýle na stůl.

Maddox se ke mně naklonil. „Ty jsi takový magor!“

„Já vím.“

„Mluvíš se Sandy. Mluvíš s Liv. Se všema ostatníma ženskýma v kanceláři. Proč bys nemohl mluvit s Beccou?“

„S těma ostatníma můžu mluvit, protože si během každé sekundy rozhovoru nepředstavuju jejich pusy kolem svého péra! Nemyslím při tom na to, jak moc je chci hodit na stůl a zavrtat se do nich, abych viděl, jestli to bude tak kurevsky úžasný, jako jsem si to vysnil!“ vybuchl jsem a praštil rukou do stolu.

Oba na mě zírali. Potom se Maddox podíval dolů a přemáhal smích, ale Aiden se doširoka usmíval. „Ty to jebeš!“

„No, moc rád bych,“ zamumlal jsem.

„Pochopils to špatně.“

„Povídej mi o tom. Už mě z toho kurevsky bolí ruka a pořád mi dochází pleťový mlíko.“

„Tolik toho vědět nechci!“ zavyl Maddox.

Aiden se ke mně naklonil ještě blíž. „Dobře. Poslouchej. Maddox řekne Becce, že chce ten systém nainstalovat u ní. Ty domluvíš nějaký čas, který jí bude vyhovovat. Přijdeš k ní a přineseš kafe. Budeš se na ni usmívat. Při práci si budete povídat, jako sis povídal s Cami, když jsi to instaloval u mě. Zkus přemýšlet tou svou velkou hlavou, ne tou malou.“

Podíval jsem se mu do očí. „Není malá. Věř mi.“

„Ale to sem nepatří!“ zasténal.

„Jde o to, abys byl sám sebou,“ ušklíbl se Maddox. „Má tě ráda. Ty máš rád ji. Tak ji zkus poznat jako člověka, a ona ať vidí, jak se Reid chová mimo kancelář.“

„Jak víte, že mě má ráda?“

Maddox protočil panenky. „Proč jenom mám pocit, že je nám dvanáct a posíláme si ve škole psaníčka? Jednou se mě na tebe ptala. Měl jsem pocit, že má zájem. Je to ale opatrná mladá žena. Takže, pokud si nebude myslet, že to cítíš stejně, sama si nezačne.“ Vstal. „Vzmuž se. Teď jí to půjdu říct, ale zbytek je na tobě.“

Vyšel z kanceláře, v níž jsme teď zůstali s Aidenem sami.

„Má pravdu. Přestaň blbnout. Chceš tu holku? Tak jdi na to. Vím, že je to všechno pro tebe nové, ale fakt je, že to můžeš udělat jenom ty, Reide.“

„Máš pravdu. Byl jsem idiot.“

„Jo.“ Vykročil ke dveřím. „A teď jdi za svou dívkou.“

O několik hodin později jsem se zastavil ve dveřích Bečiny kanceláře. Měla plno práce: něco sledovala na obrazovce a rukou s myší vytvářela nějakou vizualizaci. Čelo měla zvrásněné soustředěním a mezi rty jí vyčuhovala špička jazyka. Při představě, jak moc jsem chtěl její jazyk ve své puse, jsem musel naprázdno polknout.

Tiše jsem si prohlížel ji i to, jak profesionálně vypadá. Ani jediný vlásek nevyčníval, kostýmek byl hladce vyžehlený a make-up měla jen lehký. Kancelář měla organizovanou a všechno na stole přesně uspořádané. Dokonce i pod hrnkem s kávou měla podtácek. Na nose měla brýle na čtení, jejichž půlměsíčkové rámečky zdůrazňovaly světle modré oči, takže byla ještě hezčí.

O tom, jak byla sexy, ani nemluvě. Byla tak sexy, až se mi z toho srdce rozeběhlo jako o závod.

Zkontroloval jsem své černé džíny a modrou košili. Sebevědomě jsem se dotkl vlasů. Věděl jsem, že musí být rozcuchané. V porovnání s ní jsem vypadal jako neustlaná postel, jak se o mně Bentley často vyjadřoval. Mohla opravdu mít zájem o někoho, jako jsem já?

Když zvedla oči, zrovna jsem se chystal zaklepat. Naše oči se setkaly a na okamžik pro mě neexistovalo nic než ona a to hypnotické kouzlo, které na mě měla. Usmála se úsměvem tak sladkým a širokým, až jí zmizel dolíček v bradě.

„Ahoj!“

Musel jsem potřást hlavou, abych si ji pročistil. „Hm, ehm, ano. Ahoj.“

Když se opřela, tím pohybem jí blůza pevně obepnula hruď. Snažil jsem se jí necivět na prsa.

Nepovedlo se.

Odkašlala si a já jsem se rychle vrátil pohledem ke tváři.

„Takže, Maddox mě požádal, abych ti doma nainstaloval bezpečnostní systém?“ zeptal jsem se. Když jsem slyšel, jak klidně můj hlas zní, samotného mě to šokovalo.

Přikývla. „Řekl mi, že se stavíš.“

Vešel jsem dál a pokračoval až k jejímu stolu. „Vyhovuje ti to?“

Ať jí to vyhovuje, prosil jsem tiše.

„Kolik času budeš potřebovat?“

Pokrčil jsem rameny. Mohl jsem to klidně natáhnout na jeden nebo dva dny. „Napřed se musím porozhlédnout po bytě. Zkontrolovat dveře a okna pro správné rozvržení a zjistit, co bude fungovat nejlíp, abych to všechno zmapoval a mohl si přinést správné nástroje. Když nenastanou žádné komplikace, samotná instalace je na pár hodin.“

Samozřejmě jsem měl v plánu komplikací spoustu.

„Dobře. Takže se potřebuješ stavit jeden večer a další den to instalovat?“

„Jo. Co třeba dneska večer? Mohl bych se stavit a získat ty informace, které potřebuju, a od toho se pak odpíchnout?“ Zaváhal jsem, protože mi došlo, že je pátek. „Pokud samozřejmě nemáš nějaké jiné plány.“

Prosím, ať žádné plány nemá!

Když zavrtěla hlavou, zaplavil mě pocit úlevy. „Ne. Dnešní večer je fajn.“

„Skvělé.“

„A ty… Nemáš nějaké rande?“

To mě dostalo. Rande jsem neměl už pár let a to poslední byla taková katastrofa, že jsem se rozhodl to přestat zkoušet.

„Ne.“

„Dobře, takže dneska by to šlo. Který den by to bylo nejlepší instalovat?“

„Až vymyslím, které nastavení by bylo pro tebe nejlepší, musím to všechno objednat. Příští víkend by to mělo vyjít. Nejlepší by asi byla sobota,“ prohlásil jsem rozhodným hlasem. Jestli to budu hrát správně, můžu ji mít celý den jenom pro sebe. „Asi bych rád přišel už brzo ráno.“

Doširoka otevřela oči.

Vtom jsem si uvědomil, co jsem to vlastně řekl, a mimoděk jsem se pokusil si vyrvat pořádný chumáč vlasů. „Chci říct, že bych raději začal brzo.“ Znovu jsem si sevřel ty vlasy. „Pro případ, že by se vyskytly nějaké problémy,“ dokončil jsem už celkem chabě.

Čekal jsem, že se zasměje. Nebo že mě vyhodí z kanceláře. Místo toho se však usmála. „Sobota je v pořádku.“

„Oukej, skvělé.“ Obrátil jsem se k odchodu. „Takže se uvidíme večer.“

„Reide?“ Její hlas mě přinutil zastavit se na místě.

„Ano?“

„Nepotřebuješ vědět, kde bydlím?“

Chtělo se mi se smát. Věděl jsem přesně, kde bydlí. Možná jsem se dokonce párkrát procházel po okolí v naději, že na ni narazím.

Protože se ze mě stal Bečin stalker. Takový ten trapný, idiotský stalker.

Usmál jsem se a vyšel s poloviční pravdou ven. „Maddox mi dal adresu.“

„Dobře, tak se uvidíme večer,“ usmála se. „Jestli ne dřív.“

Nemohl jsem odolat. „Máme rande!“ vyhrkl jsem a pospíchal pryč.

Než jsem konečně mohl jít k Becce, čas se nekonečně vlekl. Celé odpoledne jsem byl při práci nervózní a s jejím počítačem jsem si už nepohrával. Musel jsem to brát v klidu, pokud to vůbec bylo možné.

Když se stavila u mě v kanceláři, aby potvrdila čas, s potěšením se zasmála novému plakátu.

„Yoda nejlepší je, ano,“ zavtipkovala a při té imitaci vypadala mnohem roztomileji než Aiden. Před odchodem na mě mrkla. „Myslím, že sis to pořídil jenom kvůli mně, Reide Matthewsi.“

Její slova jsem nepopíral. Měl jsem moc práce s hledáním na internetu dalšího zboží s Yodou, které by jí ve tváři vykouzlilo úsměv.

Posbíral jsem si věci a strčil je do tašky. Převlékl jsem si košili, učesal si vlasy, ale když jsem se podíval do zrcadla, pořád jsem byl rozcuchaný. Musím se Maddoxe zeptat, jak se mu daří vždycky vypadat tak… uhlazeně. Vzápětí jsem se ale rozhodl, že to neudělám. Mohl by se pokusit mě vytáhnout na nákupy. Možná bych se mohl zeptat Sandy – ta se o mě starala moc ráda a určitě bude nadšená, že mi může poradit.

Cestou k Becce jsem koupil kávu. V malém obchodě na rohu hned vedle kavárny měli venku vystavené kbelíky s květinami. Chvilku jsem se na ně díval a přemýšlel, jestli měl v tom, kdy se dávají květiny, pravdu Bentley, nebo jestli bych měl poslechnout Aidena. Ven se vyšourala stará shrbená žena v zástěře a s vysoko vyčesanými šedými vlasy a usmála se na mě.

„Líbí se?“ zeptala se lámanou angličtinou.

„Jsou krásné.“

„Pro vaše přítelkyně?“

„Kéž by,“ povzdechl jsem si. „Bohužel jenom kamarádka.“

Doširoka se usmála a ten pohyb jí prohloubil vrásky ve tváři. Natáhla ruku a pohladila mě po tváři. „Dejte čas. Vy hezký chlapec.“

Zasmál jsem se.

Sklonila se a vytáhla z kbelíku malou kytičku sedmikrásek. „Tady. Čerstvé. Pěkné. Ne moc, že? Říkají: ,Hezký den‘.“ Mrkla. „Brzy ponesete jí růže. Slibuju.“

Zasmál jsem se a podal jí pět dolarů, protože tolik cenovka u květin uváděla. Popírat její logiku jsem neměl v úmyslu. Líbila se mi. Nevěděl jsem, jestli má Becca ráda růže, ale byl jsem ochotný to zjistit. Klidně bych jí přinesl jakékoli květiny, které se jí líbí.

Hezký den. To by šlo.

V interkomu hrozně praskala statická elektřina, ale Becca věděla, kdo jde, takže mi odemkla. Když otevřela dveře bytu, vypadala úplně jinak, než jakou jsem ji znal z kanceláře, a tak jsem se ze všech sil snažil udržet pusu zavřenou. Určitě jsem ale civěl. Dlouhé vlasy měla rozpuštěné a spadaly jí po zádech jako pruh tmavého hedvábí. Na sobě měla legíny a tričko, těsně přiléhající k jejím křivkám. Byla bosá a nehty na nohou měla jasně červené.

Když si všimla květin, radostně vytřeštila oči. „Pro mě?“

Nemohl jsem odolat pokušení ji poškádlit. „Ne, chtěl jsem je vzít domů – aby mi tam dodaly správnou atmosféru, víš?“

Zamrkala, tváře se jí zabarvily a objevila se ta podivná plachost, které jsem si všiml předtím. Líbilo se mi vědomí, že s ní tohle dokážu udělat. Hned jsem byl o něco odvážnější.

Postrčil jsem tu kytičku k ní. „Promiň, zase jsem si dělal srandu. Ano, jsou pro tebe.“

„Proč?“

Pokrčil jsem rameny. „Aby ses usmívala.“

„Reide,“ vydechla. „To je tak neuvěřitelně pozorné! Miluju je!“ Naklonila se ke mně na špičkách a přejela mi rty po tváři.

To gesto bylo sladké a mně se pocit z doteku jejích rtů moc líbil. Chtěl jsem je cítit na celém těle. Byla dost blízko na to, abych cítil vůni její pleti – byla lehká a vzdušná a připomínala mi květiny a slunce. Odolat nutkání si přičichnout mi dalo dost práce.

„Pojď dál.“

Následoval jsem ji dovnitř a snažil jsem se nevidět, jak jí legíny přiléhají k elegantnímu zadečku a svalnatým nohám. Bylo to neuvěřitelné. S tím, že má skvělý zadek, souhlasil i můj pták, a tak jsem si ho musel rychle upravit těsně předtím, než se otočila.

Položil jsem batoh na zem a porozhlédl se po bytě. Kuchyň byla malá, ale pěkná, obývací pokoj měl správnou velikosti. Kuchyně byla otevřená a oddělená vysokým pultíkem, pod nímž byly zastrčené dvě stoličky. U okna stála malá pohovka a vedle ní křeslo. V koutě jsem zahlédl malý stolek, ale kromě něj měla i kompaktní pracovní stůl. O stěnu se opíralo pár polic, na podlaze ležely kovové spojovací části. Zbytek místnosti byl prázdný.

„Ještě nemám úplně vybaleno,“ vysvětlovala. „Věci, které nedělám ráda, si nechávám na konec.“

„Které neděláš ráda?“

„Montování polic, věšení obrazů. Když používám kladivo, mnohem častěji se strefím do palce než do hřebíku.“

Využil jsem té příležitosti a ukázal na police. „Chceš to pomoct smontovat?“

Oči jí zaplály a modré duhovky se rozzářily.

„Fakt?“

„Jasně, to dokážu.“ Rozhlédl jsem se. „Pověsit obrázky a zapojit ti elektroniku. Tyhle věci.“ Podíval jsem se jí do očí. „Jsem tvůj člověk.“

Na všechno, dodal jsem v duchu.

Nakrčila nosík, takže vypadala ještě rozkošněji. „Já moc elektroniky nemám.“

„Cože?“ otázal jsem se nechápavě.

„Je moc komplikovaná. Na televizi se dívám málokdy, takže zatím žádnou nemám.“ Poklepala na jednu součástku na kuchyňské lince. „Ale mám ráda hudbu. Hodně používám svůj systém Bose.“

„A co streamování? Netflix?“ Počítače miluju, ale sledování filmu nebo televizního pořadu na velké obrazovce se nic nevyrovná.

Zašklebila se, otevřela jednu ze skříněk a vytáhla vázičku. „S počítačema a softwarem jsem skvělá, ale abych byla upřímná, s elektronikou si tak moc nerozumím. Když dávají něco, co se mi líbí, dívám se na to na notebooku.“ Nalila do vázičky vodu a vložila do ní květiny. Usmála se a postavila ji na pult.

„Ani si nevzpomínám, kdy mi někdo dal kytky naposledy. Nejspíš táta. Jsou tak krásné!“

Připadal jsem si tři metry vysoký.

„Všechno ti to můžu připojit k televizi, až si ji koupíš.“ Ukázal jsem na prázdné místo v obýváku. „Můžu ti tady taky nastavit nějaký dobrý systém. Místa máš spoustu.“

„No jo, ale mám něco, co mi teprve přivezou a co zabere hodně místa.“

„Máš nějakou elektroniku?“

„To ne. Vzdala jsem to. Když jsem se chtěla dívat na nějaký film, většinou jsem zašla k Richardovi a Katy domů.“

„Až tak jste si blízcí?“

„Ano, už teď mi chybí.“

„Já jsem ale rád, že jsi tady,“ řekl jsem se sklopenou hlavou.

Položila svou ruku na mou a stiskla ji. „Díky. Taky jsem ráda.“

Naše pohledy se setkaly a chvilku jsme to v tichosti vydrželi.

Byla to dokonalá příležitost. Mohl jsem se jí zeptat, jestli chce, abych ji provedl po okolí a ukázal jí Toronto. Abychom spolu mohli strávit nějakou dobu, během níž by mě poznala. Ta slova mi ale odumřela v hrdle dřív, než jsem je stačil vyslovit. Potom se podívala stranou a ten okamžik byl pryč.

Odkašlal jsem si, zvedl kelímek, sundal z něj víčko a napil se kávy. „Tak jo, něco vymyslíme.“ Druhý šálek jsem jí podal. „Jenom mi řekni, co potřebuješ.“

„Díky.“

„Není vůbec zač.“

Vzal jsem tašku, zápisník a tužku. „Můžu si to tady trochu poměřit a porozhlédnout se?“

„Ano.“

Ozval se zvuk minutky a teprve tehdy jsem v kuchyni zaregistroval vůni.

Zhluboka jsem se nadechl. „Cítím správně arašídové máslo?“

Becca se usmála a vytáhla z trouby plech. „Sušenky na potom, až skončíš. Jako poděkování.“

Zahleděl jsem se na plech, ona se ale zasmála a mávnutím ruky mě odehnala. „Ještě jsou horké. Udělej svou práci a pak je můžeš sníst.“

„Fajn.“

Vrátil jsem se do obýváku. Becca stála u pultíku a něco vyťukávala na notebooku. Talíř sušenek ležel vedle ní. Natáhl jsem ruku, jednu si vzal a zakousl se do ní.

„Panebože, ty jsou úžasné! S arašídovým máslem jsou moje oblíbené.“

„To je dobře.“

Vytáhl jsem si druhou stoličku. „Můžu?“

„Jasně,“ usmála se.

Postrčila ke mně láhev s vodou. „Máš všechno, co potřebuješ?“

„Jo. Vyměním zámek za stejný druh, jaké máme v Ridge Towers. Kamera je bezdrátová. Budu ti muset do notebooku a telefonu přidat nějaký software. Budeš ji moct ovládat, dívat se, kdo je za dveřma, a odemykat je na dálku. Tam je taky dobrý zámek. Budeš v bezpečí.“

„A to je všechno, co to umí?“

„Ale ne, má to hodně funkcí. Maddox to má připojené k recepci u nich doma, takže může mluvit přímo s nima, nechávat si posílat dodávky rovnou nahoru nebo kontrolovat návštěvy. Nastavím ti to tak, abys mohla lidi pouštět hlavníma dveřma telefonem.“

Zasmála se a vzala si sušenku. „Nikdy se nezvednu z gauče.“

Já jsem si vzal další sušenku. „Až zjistíme, co všechno chceš, můžu ti tam nastavit spoustu dalších funkcí pro elektroniku a hudbu. Dobře to spolupracuje i s některýma bezdrátovýma reproduktorama.“

„To by bylo úžasné, ale nechci tě zneužívat.“

Jak já jsem si přál, aby mě zneužívala! Všemi možnými způsoby. Odkašlal jsem si a zavrtěl se na stoličce. „Ale ne. Nabídl jsem ti to a myslel jsem to vážně.“

„Díky, Reide.“ Ukousla si sušenky a pár drobečků jí zůstalo na ústech. Přejela si jazykem po spodním rtu a musel jsem se hodně ovládat, abych nezasténal nahlas.

Chtěl jsem ji políbil.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se se zvídavě nakloněnou hlavou.

„Jo, jsem v pohodě.“ Zoufale jsem potřeboval změnit téma, a tak jsem mávl rukou k policím. „Musím si přinést věci, abych to mohl pověsit?“

„Mám takový malý kufřík s nářadím. Táta tvrdil, že ho musím mít. Ale není tam vrtačka a stejně si nejsem jistá, jestli mám ty věci, na kterých to drží.“

„Myslíš jako hmoždinky?“

„Ano.“

„Ty můžu přinést a vrtačku taky. A budeme potřebovat vodováhu. To všechno mám.“

Nebo je mít budu, hned jak zajdu do železářství.

„Určitě?“

Souhlasně jsem pokýval hlavou. „Jo. Kdy bys chtěla, abych to pověsil?“

„Kdykoli budeš mít čas.“

„Mohl bych se stavit o víkendu. Jestli máš čas, zítra by to šlo.“

„Ale to bych ti zabrala hned dvě soboty,“ zamračila se. „Určitě máš nějaké plány… s přítelkyní…?“ Nechala ta slova vytratit a snažila se mi při tom nedívat do očí.

„Ale ne. Nemám přítelkyni.“

„Aha.“ To bylo jediné, co řekla, ale všiml jsem si, jak se jí ústa v koutcích zavlnila, jako kdyby přemáhala úsměv.

„A… nebudu já tady nějak rušit, až k tobě přijde… tvůj drahý?“ zeptal jsem se s knedlíkem v krku.

Podívala se mi do očí a zavrtěla hlavou. „Ne. Žádného nemám.“

Oba jsme se usmáli a upřeně jsme hleděli jeden na druhého. Potom očima uhnula a ve tvářích se jí znovu objevil ruměnec. Úplně jsem chtěl natáhnout ruku a zkusit, jestli jí tváře neplanou, ale v poslední chvíli jsem se zarazil.

„Takže, co přijde sem?“ zeptal jsem se a ukázal na prázdné místo za sebou. „Jídelní stůl, nebo tak něco?“

Kousla se do rtu a opřela bradu o dlaň. „Ne, mně stačí tenhle pultík. Stejně nikoho na večeře nezvu.“

„Nový pracovní stůl?“

„Ne,“ opakovala. „Ten prostor využiju pro cvičení.“

„Jako pro jógu?“ Věděl jsem, že Cami, Emmy a Dee začaly nedávno chodit na jógu.

Naklonila hlavu a pozorně sledovala, jak si dopřávám velký doušek vody.

„Ne, já používám striptérskou tyč.“

Hrdlo se mi sevřelo uprostřed polknutí.

Až do té chvíle jsem netušil, jak daleko dokážu vodu vyprsknout, ale můžu vám říct, že to je fakt hodně, hodně daleko.

Kapitola 3

Reid

Zkontroloval jsem obsah tašky a zatáhl zip. Měl jsem dost šroubů, hřebíků i hmoždinek na to, abych pověsil celé muzeum. Má vrtačka a vodováha se dnes opravdu vyřádí. Podíval jsem se na hodinky a zamyslel se, jestli osm ráno není příliš brzy na to, abych u Beccy zazvonil.

Když jsem u ní včera večer imitoval fontánu, seskočila ze stoličky, podala mi ručník a poplácala mě po zádech, jako bych se dusil.

„Moc se omlouvám,“ volala. „To jsem nechtěla!“

Zhluboka jsem se nadechl tolik potřebného kyslíku a otřel stolek před sebou. „Není to tvoje vina. Nečekal jsem, že bude vtip. Moje chyba. Trefil jsem i tebe?“ Prohlížel jsem si ji.

Zavrtěla hlavou a těkala očima sem a tam. „Ne.“

„To je dobře.“

Pokrčila rameny. „I kdyby jo, je to jenom voda. A co je mezi kamarádama malý plivanec?“

Naštěstí jsem měl láhev teprve na cestě k puse, jinak by se to stalo znovu. Vzápětí jsem se ale musel kousnout do jazyka, jinak bych jí řekl, že bych si s ní klidně sliny vyměnil. Místo toho jsem si jenom odkašlal a spolknul poslední hlt vody. Sklouzl jsem ze stoličky a otřel si ruku o vlhkou košili.

„Uvidíme se zítra. V kolik se ti to hodí?“

„Budu doma celý den, takže kdykoli.“

Raději jsem odešel, než bych se ztrapnil ještě víc. Ta její nečekaná poznámka spustila lavinu obrazů, která se mi prohnala hlavou. Vlastně se mi tam ve smyčce honila jenom představa Beccy u tyče. Věděl jsem, že neměla ani ponětí, že ve mně to její škádlení spustí záplavu představ, v nichž hraje hlavní roli, ale nešlo s tím nic dělat.

Nakonec jsem se rozhodl, že je ještě moc brzy, a uklidil jsem si ve svém malém bytečku. Vážně nebyl nijak velký, rozměrově připomínal spíš kancelář, ale když jsem si ho pronajímal, připadal mi skoro jako palác. Nikdy předtím jsem nic vlastního neměl. Když člověk vyrůstá v dětských domovech a skončí ve vězení, moc soukromí si neužije.

Byl to jednoduchý základní byt – jedna místnost s kuchyňským koutem na jednom konci a s futonem, který používám jako pohovku i postel, na konci druhém. Koupelna byla hned u vstupních dveří a měl jsem v ní záchod, umyvadlo a sprchový kout. Všechno bylo staré a oprýskané, ale funkční. Stěny byly vymalované obyčejnou béžovou barvou a jejich monotónnost narušovalo jenom pár zavěšených plakátů.

Uprostřed místnosti pod jedním z oken stál stůl, který jsem si udělal ze starých tvárnic, jež jsem přitáhl domů, a z těžké dřevěné desky. Na obou stranách byly kompaktní, těžké ocelové police plné počítačů a jejich součástí. Na stěně visela má jediná výstřednost, televize, a potom tam byl ještě jeden hezčí regál, v němž jsem uchovával komiksy. Když jsem Becce říkal, že je miluju, nedělal jsem si legraci. Byly pro mě něčím, po čem jsem toužil jako dítě, a teď jsem si je mohl koupit. Do skříně vpředu jsem přidal několik polic, takže teď sloužila jako prádelník a místo pro kabát. Návštěvy jsem míval jen málokdy. Žil jsem prostě a až dodneška mi to nikdy nevadilo, ale když jsem si svůj byt prohlížel teď, věděl jsem, že nechci, aby ho Becca viděla. Určitě by mě za něj nesoudila, ale bylo to tam bez života – prostě místo, které jsem používal k přespání a převlékání.

O tom, že upřednostňuju svou kancelář v BAM, nemohlo být nejmenších pochyb. Když mi dali šanci, byl jsem nadšený. O BAM jsem četl v novinách, prověřil jsem si je on-line a jednou jsem uviděl nabídku práce do jejich oddělení IT. Našel jsem odvahu a rovnou jsem jim osobně odnesl životopis. Když jsem vstoupil, Sandy seděla za stolem a Aiden s ní mluvil. Počkal jsem, až skončí, a potom jsem se zdvořile zeptal, jestli bych u ní svůj životopis nemohl nechat.

„Na podávání žádostí máme webové stránky,“ zamračil se Aiden.

„Já vím a taky jsem ji tam podal. Ale chtěl jsem vám ji dát i osobně.“

Zahleděl se na mě. Věděl jsem, kdo to je – jeho fotku jsem mnohokrát viděl v novinách, a když jsem byl ve vězení, sledoval jsem růst jejich společnosti. Jeho pohled jsem vydržel, když ke mně natáhl tu svou velkou ruku, ulevilo se mi.

„Já si to vezmu.“

„Děkuju vám, pane Callaghane.“

„Vy mě znáte?“

„Samozřejmě. Vy si mě určitě prověříte – a já jsem udělal to samé, abych věděl, pro koho budu pracovat,“ odpověděl jsem s úsměvem a předstíral domýšlivou sebejistotu.

„Pěkně, chlapče,“ zasmál se.

Sandy ťukala do klávesnice, ale najednou zaklela. „Už to zase zatuhlo, Aidene. Stává se to pokaždé, když jsem v tomhle programu.“

„Už jsem zkusil všechno, co se udělat dalo,“ zasténal. „Koupíme ti nový.“

„To není počítačem.“ Ta slova ze mě vyletěla dřív, než jsem je stihl zastavit. „Dovolte mi to zkusit.“

Byl jsem si jistý, že odmítne, ale s mávnutím ruky ustoupil. Posadil jsem se a během několika sekund jsem už byl v systému, prohlížel si soubory a našel mezi nimi ten problémový. Po několika úderech do klávesnice jsem to opravil. S úsměvem jsem zase vstal. „A je to. Teď už by to mělo být v pořádku.“

„Co jste udělal?“

„Byla tam taková vada, o které jsem věděl. Je to běžné a jenom se to musí přepsat. Už byste s tím neměli mít žádné problémy.“

„Mí IT kluci by tohle měli vědět,“ zamračil se Aiden.

Pokrčil jsem rameny. „Přečetl jsem si to někde on-line.“

„Děkuju, mladý muži,“ věnovala mi Sandy zářivý úsměv.

„Reid,“ řekl jsem a podal jí ruku. „Jmenuju se Reid Matthews.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Reid.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.