Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Petra Čeřovská

MUKL

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 7815. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Jazyková úprava Eva Kadlecová
Návrh obálky Ondřej Mikulecký
Grafická úprava a sazba TypoText
Formát ePub Štěpán Böhm
První vydání, Praha 2020
Vytiskla tiskárna FINIDR, s. r. o., Český Těšín

© Grada Publishing, a. s., 2020
Text © Petra Čeřovská, 2020

ISBN 978-80-271-1938-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-1937-0 (pdf)
ISBN 978-80-271-1399-6 print)

Úvod

Tento příběh je inspirovaný skutečnými událostmi a skutečnými lidmi, kteří jej utvářeli. Pokusila jsem se o rekonstrukci životního příběhu svého dědy, bývalého politického vězně, který se stal v padesátých letech minulého století obětí vykonstruovaného procesu, jednoho ze čtyř desítek navazujících na proces s Dr. Horákovou. Je to vyprávění o lidské odvaze, bolesti, víře, … o nezlomnosti a síle přátelství, které neukončila ani smrt.

Prolog

Příběh, který mi předložila Petra Čeřovská o svém dědovi Vladimíru Hanušovi a celém jejich rodě, jsem vlastně chtěla sepsat ještě za své činnosti v Konfederaci politických vězňů. V této organizaci jsem pracovala plných třicet let. Měla jsem možnost poznat mnoho osudů „muklovských“ rodin, ale osobně jsem vše prožívala nejvíce s rodinou Hanušovou.

V květnových revolučních dnech roku 1945 se v objektu vidochovské továrny stala tragická událost, kdy byl zastřelen Josef Hanuš. Do dnešního dne nebyla tato vražda objasněna. Tehdy jsem ještě netušila, že za pár let poznám další členy Hanušova rodu – syny Stanislava a Vladimíra, kteří se zapojili po roce 1948 do novopacké odbojové skupiny. V srpnu 1949 došlo k zatýkání odhalených členů – tzv. protistátních živlů. Mezi nimi byl zatčen i můj manžel. Soudní proces se konal v červenci 1950. Každý odsouzený měl povolenou účast jednoho člena rodiny. Do Hradce Králové jsme se dostavily tři ženy – matka Marta Hanušová, Růžena Šulcová (matka dalšího zatčeného) a já. Obě ženy jsem podpírala do schodů soudní budovy, před níž byli nahnáni příznivci režimu, kteří po nás házeli vším, co měli po ruce, a křičeli hanlivá slova a nadávky. Otírala jsem jejich kabáty a dodávala jim sílu. Jejich psychika byla těžce otřesená, protože nedokázaly pochopit tolik lidské zloby a nenávisti. Takhle vznikalo naše dlouholeté přátelství, které trvalo po celý náš život. Návštěvy ve Vidochově se staly pravidelnou podporou paní Marty a jejího dvanáctiletého syna Zdeňka.

Poté co se oba bratři vrátili domů, se naše přátelství stále prohlubovalo. Byli jsme všichni jedna velká rodina. Později jsem doprovázela každého člena Hanušovy rodiny na jeho poslední cestě a loučila jsem se s nimi ve vidochovském kostelíčku.

Na oslavách 80. narozenin Elišky Hanušové – manželky Vladimíra – jsem se setkala s jejich vnučkou Petruškou, a tehdy vznikl nápad sepsat celou ságu tohoto rodu. Jelikož se můj zdravotní stav horšil, ujala se celé této práce právě Petruška sama. Jako nadějný potomek rodu to dokázala s neuvěřitelnou empatií a zanechává zde vzpomínky na události, které sama neprožila, ale svou houževnatostí leccos dokázala dohledat a zaznamenat v této knize. Vrací mě ve vzpomínkách zpět do doby, která byla pro mnoho lidí velice těžká a pro mnohé neuvěřitelná. Jsem ráda, že naše věrné přátelství pokračuje i s mladou generací. Vážím si všech mladých lidí, kterým není lhostejná láska k naší vlasti. Závěrem bych chtěla poděkovat především Petrušce, která dokázala zdokumentovat tento velký rod a jeho osudy. Budiž mementem příštím generacím.

Blanka Čílová

Bývalá předsedkyně pobočky KPV Nová Paka

Věnování

Tuto knihu věnuji věrnému přátelství všech novopackých hrdinů, jejichž hlasy navždy utichly, a paní Blance Čílové, která je jako jednu velkou rodinu spojovala.

I.

Leden 2018

„Dnes je to špatný, má už velký bolesti.“ Mnoho si z matčina telefonátu nepamatuji. Vím, že na mě mluví, ale obsah jejích slov mi uniká. Pláče. Krátce jí odpovídám a třesoucí se rukou pokládám telefon, na jehož druhé straně už nikdo není. Přijíždím k první odbočce, zastavím a měním směr jízdy. To zvládnu, chlácholím sama sebe. Musím už konečně překonat ten svůj věčný strach. Pojedu za ním, protože je to naposledy. Nevím proč, ale jsem si tím jistá. Vždy jsem měla něco jako šestý smysl, který mi dával tušení, co se stane. A bohužel si nevzpomínám, že bych se někdy spletla.

V hlavě se mi honí divoké myšlenky, které se snažím ze všech sil zkrotit – neúspěšně. Vím, že je to nevyhnutelné, přesto se neubráním prosbám k vyšší moci. „Ještě ne, prosím, teď ještě ne.“ Oči mi zalijí slzy a cesta se velmi rychle rozostřuje. Tolikrát jsem si tento moment představovala, ale vždy byl tak nějak vzdálený realitě… až do dnešního dne.

Cesta je nekonečná. Silnice se před automobilem jen líně rýsuje a kužel dálkových světel odhaluje zbytky sněhu na krajnicích. V lednu ho tu bývá obvykle mnohem více, ale letošní zima je na sníh poměrně chudá. Když jsme tudy, jako malé děti, jezdívali s rodiči za babičkou a dědou, silnici lemovaly vysoké sněhové mantinely, které naše auto zastavily, kdykoliv dostalo smyk. Neměla jsem to jako dítě ráda, ale když si na to teď vzpomenu, říkám si, jaké to byly hezké a bezstarostné časy. Tak ráda bych se do nich zase vrátila, abych nemusela čelit neúprosné realitě. Snažím se ze všech sil soustředit na řízení, ale myšlenky na nevyhnutelné mi vhánějí do očí jen přívaly dalších slz.

Přijíždím k malému domku, kde strávil celý život. Tedy téměř celý. Řízením osudu se ocitl na místech, která byla v 50. letech strašákem pro všechny, kteří našli odvahu se postavit tehdejšímu režimu. Nerad na ty časy vzpomínal. Tuto etapu svého života uzamkl hluboko uvnitř svého nitra a jen příležitostně vypustil střípky svého temného příběhu a nechal tak ostatní nahlédnout za brány pekla, kterým prošel. Někdy to dělal zcela nevědomě. To byly noci, kdy se (v zajetí nočních můr) vracel zpět. Pak se se svou ženou bil jako o život, dokud ho, s vypětím všech sil, nepřivedla k vědomí. Tak člověka poznamená devítiletá cesta peklem.

Hledám odvahu sevřít ledovou kliku a vejít do domu. Dotek chladného kovu působí jako předzvěst toho, co zcela jistě přijde. Je mi jasné, že „už to nebude trvat tak dlouho, jako to trvalo“. Přesně takhle by to děda řekl, to byla jeho slova, vždy když mluvil o smrti. Procházím chodbou, kterou starými prosklenými dveřmi osvětluje tlumené světlo z největšího pokoje a dopadá na podlahu před nimi. Mám pocit, že mi srdce vyskočí z těla, jak zběsile mi bije. Je ve mně malá dušička, ale seberu poslední zbytky odvahy, opatrně otevřu dveře a vstoupím dovnitř.

Na televizním stolku svítí malá lampička. Přehlédnu jeho pokoj a můj zrak se zastaví na pohovce, kde leží. Je to už několik dní, kdy byl naposledy schopen vstát. Lehká pokrývka kopíruje jeho pohublé a nemocí vysílené tělo. Je tak slabý a zranitelný jako nikdy předtím. Chvíli ho jen v tichosti pozoruji. Spí. Deka, jíž je přikrytý, se v pravidelných intervalech jeho dechu jen velmi neochotně zvedá a zase klesá. Pod náporem těžké nemoci sotva dýchá. Z vedlejší místnosti ke mně doléhá šepot těch, kteří s ním, stejně jako já, chtěli strávit poslední hodiny jeho života.

Na prahu dveří, hned za mými zády, se objeví má matka. Přestože je v místnosti šero, nelze přehlédnout její pláčem zarudlé oči. Dívám se střídavě na ni a na jejího otce. Pokynutím hlavy směrem k němu mi naznačuje, abych mu dala o své přítomnosti vědět. Dál nic neříká. Jak ji znám, vím, že kdyby teď promluvila, okamžitě se znovu rozpláče. Přikývnu na znamení, že jí rozumím.

„Ahoj, dědo!“ pozdravím třesoucím se hlasem a přisednu si k němu na pohovku. Leží ke mně zády, ztěžka dýchá, a když se otáčí za mým hlasem, tvář má zkřivenou bolestí. Velmi dobře si vybavuji den, kdy zazněla z úst lékařky ta strašná diagnóza. Poprvé bylo nahlas vyřčeno to, co jsme všichni tušili, ale nechtěli si to připustit. Ztrácel se nám před očima, ale uklidňovali jsme možná více sebe než jeho, že všechno bude zase v pořádku. Nyní, po necelých třech měsících, je nemoc v posledním stadiu, a až odejdu, tuším, co bude následovat. Silná dávka morfia. Prý usnadňuje odchod na „druhou“ stranu.

„Ty jsi přišla,“ zašeptá rozpraskanými rty. „Jsi moc hodná, to jsem nečekal.“ Vezmu jeho ruku a pevně ji sevřu ve svých dlaních. „Za tebou přece přijdu vždycky, dědo. Vždyť víš,“ zašeptám a ze všech sil polykám slzy, které se mi nezadržitelně derou do očí. Otočím se zpátky na matku, abych u ní našla sílu, kterou teď právě hledám, ale dveře jsou zavřené. Vůbec nevím, kdy odešla…

II.

1930

Byl první červnový den. Slunce vysoušelo z trávy poslední kapky rosy. Taková bývala červnová rána pod Kozincem. Na loukách, kam oko dohlédlo, se pásl dobytek a klid přerušovaly jen kostelní hodiny, které právě odbíjely desátou.

Vedle kostela, který byl dominantou malé, z převážné části německým obyvatelstvem osídlené vesničky Vidochov, se nacházelo nově omítnuté stavení – statek, který patřil rodině Hanušů. Tento statek byl po několik generací předáván otcem prvorozenému synovi. I nyní měl statkář Josef Hanuš svého vytouženého nástupce, malého Stanislava, kterému mělo být na podzim pět let. Na jeho příchod si však musel počkat, neboť mu předcházely dvě dcery.

Chod statku se dnes zastavil. Jindy klidný a rozvážný statkář Josef Hanuš nervózně přešlapoval na zápraží. Otevřeným oknem k němu doléhal křik jeho ženy, který se téměř okamžitě ztrácel v hluku zvonů. Za jejich ohlušujícího vyzvánění přišlo na svět jeho páté dítě a třetí chlapec v pořadí.

Stará Coufalka, žena, která ve Vidochově odrodila snad všechny děti, pospíchala s tou radostnou novinou ze světnice rovnou na zápraží, kde se kolem nervózního Josefa shromáždily ostatní děti. Neměl na ně teď příliš náladu, ale jejich veselé štěbetání a dětské hříčky ho alespoň na krátkou chvíli rozptýlily.

„Josefe, tak je to další chlapec! Jak vy to jenom děláte? Už teď se po vsi šíří zvěsti, že děvčátko nesvedete,“ dobírala si stále ještě trochu roztřeseného, ale viditelně spokojeného Josefa stará Coufalka. Josef byl velký dobrák. S cizími toho moc nenamluvil, ale „kus dobré práce“, jak často a rád říkával, dokázal vždy ocenit. „Jak já se vám jen odvděčím?“ přemýšlel nahlas. Peníze měl předem připravené, ale dnes mu to přišlo málo. Porod byl těžký a Coufalka u nich strávila bezmála celý den. Nikdy na vyřizování moc nebyl, tyhle věci vždy obstarala Marta. Jenže dnes se na ni spolehnout nemohl, musel si poradit sám. „Co byste řekla na čerstvá vejce a mléko?“ „Ale jděte s tím, Hanuši, dnes udělám já pro vás, zítra vy pro mne.“ Josef se nenechal odbýt a Coufalka dostala nad očekávání bohatou výslužku, a Bůh ví, že právě proto, že zachránila matku i Josefovo dítě.

„Tak spánembohem, Hanuši,“ odporoučela se s plnýma rukama ze zápraží. Věděla, že si Josef na nějaké velké řeči nepotrpí, a tak se vydala na cestu k domovu. Ten ji chvíli pozoroval, a když se její drobná postava ztratila v dáli, spokojený a obklopen rozjařenými dětmi se vydal přivítat na svět třetího syna.

Ve světnici byla velká postel, na které odpočívala viditelně unavená paní Hanušová. Přestože se blížilo poledne a teplota venku se šplhala vysoko, byla přikrytá velkou duchnou. Vedle ní ležel v pleně zavinutý chlapec. Děti se rozeběhly k posteli a zvědavě dorážely na matku. „No tak, chaso, nechte maminku odpočinout,“ řekl dobrácky Josef a přisedl si k Martě na okraj postele. „Josefe, jak mu budeme říkat?“ zeptala se vyčerpaná Marta. „Vláďa,“ řekl bez jediného zaváhání Josef, jemně vzal zavinovačku s nemluvnětem do náruče a pravil: „Vítej, Vláďo, ať štěstí provází tvé kroky.“

III.

1930–1938

Toho času žilo ve Vidochově, kromě rodiny Hanušů, jen sedm českých rodin. Zbytek obyvatelstva byl německé národnosti. Nebylo to nic výjimečného, lidé tu tak byli zvyklí žít po staletí. Velmi dobře spolu vycházeli, brali se mezi sebou a nikdy mezi nimi nedocházelo k jiným než běžným a nijak neobvyklým sousedským tahanicím.

V roce 1936 se k celkem osmi českým rodinám přistěhovaly další čtyři, a to do nově postaveného domu. Tento dům byl postaven za přispění české nadace v Praze, která podporovala české školy v německém pohraničí. Každé odpoledne prostranství před domem ožilo dětským smíchem. Scházely se tu děti z celé vsi, vesele dováděly, skotačily a hrály nejrůznější hry. I děti Hanušovy se staly pravidelnými účastníky dětských radovánek. Ze statku to neměly příliš daleko, a když si cestu zkrátily přes rušnou silnici, byly v mžiku se svými kamarády.

Tehdy, jednoho říjnového odpoledne téhož roku, zasáhla rodinu Hanušových velká tragédie. Malý Josef si jako obvykle pospíchal hrát s ostatními dětmi. Natolik se za nimi těšil, že se při přecházení silnice nerozhlédl. Přestože řidič reagoval okamžitě, střetu s dítětem nedokázal zabránit. Náraz odmrštil dětské tělo jako hadrového panáka a malý Josef zůstal ležet uprostřed silnice. Měl těžce poraněnou hlavu a mnoho vnitřních zranění, kterým po převozu do nemocnice podlehl. Bylo mu sedm let. Josef s Martou se ze smrti svého druhého syna jen velmi těžko vzpamatovávali, a to netušili, že tato tragédie není zdaleka tím jediným, čím si jako rodina budou muset projít.

Na jaře roku 1937 se zdálo, že se rodině opět začne dařit lépe. Marta zjistila, že je v radostném očekávání, a tak Coufalka k Hanušům na statek pospíchala ještě jednou, a to když ji v noci probudil Josef naléhavým bušením na okno. Naštěstí to k Hanušům neměla daleko, a tak stačilo přeběhnout kopec a byla na statku. Tenkrát si myslela, že ji Josef uštve, jak ji hnal, aby byla u rodící Marty co nejdříve – tolik se bál, aby nepřišel o dalšího potomka. Když Coufalka trochu vydechla, pustila se z legrace do Josefa: „Mužskej, a vyvádí hůř jak ženská. Hanuši, Hanuši, vy mě jednou zabijete. K nikomu se tady tak nenaběhám jako k vám!“ Ať byl den či noc, vždy měla Coufalka dobrou náladu a nikdy nikomu pomoc neodmítla. I za to ji měli všichni ve vsi rádi. Té říjnové noci roku 1937, takřka na rok přesně po smrti Pepíčka, přišel na svět další chlapec – Zdeněk. Josefovi i Martě se s příchodem dalšího dítěte vrátila radost ze života. Ta však neměla mít příliš dlouhého trvání.

Měnící se politická situace v Evropě zasáhla v jediném roce i do poklidného venkovského života a jako mor nakazila obyvatelstvo Vidochova. Ti, kteří byli letitými přáteli, teď stáli proti sobě na pomyslných barikádách, které vystavěla zrůdná nacistická ideologie. Politický názor rozdělil dosud soudržné obyvatelstvo na dva nesmiřitelné tábory.

Do roku 1938 se ve Vidochově vyučovalo ve dvou školách – v malé české školičce (určené pro pohraniční českou menšinu) a velké německé. Malý Vladimír právě navštěvoval třetí a Stanislav osmou třídu české školy, sestry Lída a Marie měšťanku v nedalekém Studenci, a Zdeněk byl doma s matkou. Z rozhodnutí německých úřadů byla česká škola ve Vidochově (nyní sudetském Widachu) v roce 1938 uzavřena a vyučovalo se pouze ve škole německé. V té byly zavedeny „nové pořádky“. Českým dětem byly přiřazeny lavice v posledních řadách a jejich učitelé měli zakázáno s nimi mluvit česky, přestože česky uměli.

Jednoho dne přišel Vláďa ze školy domů s přihláškou do Hitlerjugend a ukázal ji otci, který byl zarytým vlastencem a velkým odpůrcem Hitlera. Ten den se obvykle velmi klidný Josef rozlítil. „Žádný Hitlerjugend nebude, jen přes mou mrtvolu! Vyřiď ve škole těm panáčkům proněmeckejm nablejskanejm, že žádnej Hanuš nikdy k Hitlerjugend nepůjde! A ať mi daj klidně kulku do čela!“ „Josefe, ještě tě někdo uslyší, máme otevřená okna,“ mírnila vztek svého muže Marta, která hned pospíchala okna zavřít, aby nebyly nějaké potíže. Ještě to by jim scházelo, pomyslela si. „A stejně tu válku nevyhraje, to ti povídám! A doma už o tom nechci nic slyšet!“ chtěl mít poslední slovo Josef a Marta věděla, že do politických debat se nemá smysl pouštět. Dnes se hádat opravdu nechtěla.

Josefova vzpurnost v podobě nevyplněné přihlášky k Hitlerjugend měla za následek Vláďovo okamžité přesazení do poslední lavice v „ostudném“ rohu třídy a izolaci od ostatních dětí, které s ním, z nařízení učitele, nesměly promluvit. Než se situace uklidnila, uběhlo přibližně půl roku…

Začal se psát rok 1939. Tento rok provázely velké změny, které se dotkly zejména místního českého obyvatelstva. Vlivem politické situace a zhoršených životních podmínek se několik českých rodin rozhodlo odejít do vnitrozemí, do protektorátu. Stejnou otázku řešila i Marta, přestože věděla, že se svým mužem zřejmě nepohne. „Josefe, alespoň kvůli těm dětem,“ naléhala opět jednoho večera na neoblomného Josefa. „Řekl jsem, že se nikam stěhovat nebudeme. Já se ze statku nehnu, leda by mě nesli nohama napřed! Hitler válku stejně nevyhraje, tak kam bychom chodili?! My jsme tady doma a vždycky jsme byli!“ Tak se stalo, že kromě Hanušů zůstala ve Vidochově pouze jedna jediná česká rodina.

IV.

1939–1945

Napjaté česko-německé vztahy provázely vidochovské obyvatele po celou dobu války. Nevraživost byla cítit na každém kroku a postupný vývoj válečné situace ji jen prohluboval. Vedli tichou válku, jejíž municí byly nenávistné pohledy. Lidé se spolu přestali scházet i mluvit. A když se bavili, tak pouze se sousedy stejné národnosti. Němci s Němci, Češi s Čechy.

Vidochovští Němci si nechtěli za žádnou cenu připustit porážku. Do poslední chvíle věřili v „zázračnou zbraň“ – atomovou bombu, která průběh války zvrátí v jejich prospěch. Vysmívali se naivitě svých dnes již bývalých českých přátel i sousedů. Jejich víru nezlomila ani velká ztráta životů blízkých a známých, kteří do války v průběhu let narukovali. Zpočátku se branná povinnost týkala mužů starších devatenácti let, ovšem ztráty na německé straně byly tak vysoké, že se věková hranice neustále snižovala. Nejmladším odvedeným chlapcům z Vidochova bylo patnáct let a domů z války se vrátili jen zcela výjimečně.

Život na statku se ani během války příliš nezměnil. Josef byl s vývojem válečné situace ke konci roku 1944 spokojen. „Vidíš, Martičko, co jsem říkal. Nevyhrajou! Už je tlačej ze všech stran! To nebude trvat dlouho a vypráskaj je odevšad! Ti budou pelášit, že se nebudou stačit divit,“ popichoval v dobrém rozmaru svou ženu, když jednoho zimního večera myla nádobí od večeře. „Josífku,“ tak jej oslovovala, když se chystala projevit nesouhlas: „Ne tak zhurta. Oni se ti Němci jen tak nevzdají. Ještě není dobojováno, věř mi.“ Josef o tom nechtěl ani slyšet a dál si vedl svou: „No, jen se neboj, to si ještě povíme. Ti to maj už za pár! Tohle nemůžou dlouho vydržet!“ prorokoval dál a Marta, protože mu nechtěla kazit radost, odvedla řeč k běžným povinnostem: „Dal jsi dobytku vodu? Odpoledne byla zase zamrzlá!“ Josef jen mávnul rukou, něco si pro sebe zamumlal a odebral se do chléva.

Josefovy představy o vývoji války se brzy přestaly jevit jako liché. V průběhu zimních i jarních měsíců, k jeho velké radosti, Němci několikrát kapitulovali a byli postupně nuceni k ústupu. Takhle přesně si to představoval – že je spojenci rozdrtí a zaženou zpátky tam, kam patří. Jen si nemyslel, že to bude trvat tak dlouho.

Byl květen roku 1945 a ze všech koutů světa přicházely zprávy, jak se spojencům skvěle daří. V okolí Nové Paky, které bylo odjakživa považováno za velmi odbojné, se v průběhu druhé světové války zformovala partyzánská skupina, která se zapojovala do různé odbojové činnosti. Jednoho z prvních májových dní roku 1945 dopoledne byla na náměstí v Nové Pace rozšířena zpráva o konečné kapitulaci Německa. Mezi lidmi nastal ohromný jásot, a dokonce byla spuštěna siréna. Po zahoukání sirény se několik puškami vyzbrojených členů partyzánské skupiny vydalo autobusem, který měli v držení, do Vidochova, obsadit továrnu, kterou Němci během války využívali jako vojenský sklad.

V tu dobu se vydal do továrny i Josef, který si přes ni zkracoval cestu do polí. Němci jej dobře znali a v průchodu areálem mu nikdy nebránili. Když přišel před bránu, pozdravil hlídku pokynutím hlavy (německy zdravit odmítal) a jeho kroky směřovaly dál. Kdyby se v tu chvíli býval ohlédl, všiml by si, jak na cestu k továrně právě prudce odbočil autobus. Hlídka na nic nečekala, jeden z vojáků se postavil autobusu do cesty a zvedl paži na povel k zastavení: „Halt! Haaaaalt!“ křičel a pravý ukazovák položil na spoušť svého samopalu. Řidič na výzvu nereagoval. Volantem udal autobusu směr, odhadl dobu, za kterou bude třeba sešlápnout brzdu, a ukryl se do bezpečí u pedálů. Za deset vteřin musel autobus zastavit, jinak by se rozbil o továrnu. Neřízený autobus se vřítil do areálu továrny a jen těsně minul právě procházejícího Josefa, který, ponořen do vlastních myšlenek, by něco takového sotva čekal. Stroj prudce zabrzdil a zůstal stát asi tři metry od zdi.

Němci zahájili okamžitou palbu, která byla z autobusu ihned opětována. Došlo k přestřelce. Kulky německých vojáků se ztrácely hluboko v útrobách autobusu, jehož pláštěm pronikaly tak hladce, jako by byl z másla. Řinčelo sklo a sténání zraněného řidiče se ztrácelo v hluku palby.

Josefovy kroky se náhle zastavily. Pod levou lopatkou mu na košili „rozkvétal“ červený květ, který se nepřestával rozvíjet. Hanuš chtěl pokračovat dál, ale podlomila se mu kolena a jeho tělo bezvládně padlo k zemi. Poslední, co cítil, byla tupá rána do hlavy, když se jeho lebka setkala s betonem, na který právě dopadl. Přestřelka pokračovala a Němci žádali posily. Před polednem dostali i partyzáni zprávu, aby se od Vidochova stáhli, protože se z nedalekého Jičína blíží německá posila.

Zprávu o přestřelce nebylo nutné šířit, neboť v tak malé vesničce každý hned věděl, odkud rány přicházejí. Marta právě chystala oběd, když se k ní oknem do světnice donesl zvuk výstřelů. Srdce se jí divoce rozbušilo a cítila, jak jí pulzuje krev v žilách. Její první myšlenka patřila Josefovi. Musela se posadit, protože kdyby ještě chvíli stála, jistě by se zhroutila. Nohy jí odmítaly sloužit. Cítila sucho v ústech a jen stěží dokázala polknout. Chtěla se napít, ale sklenice s vodou se v její ruce třásla natolik, že ji musela pevně vzít do dlaní, aby byla schopná se napít. I tak se vodou polila. Chvíli jen seděla u stolu a nepřítomně koukala do otevřeného okna, kterým k ní doléhaly nové a nové ozvěny výstřelů. Ona je však neslyšela.

Tak ji našel soused, který pospíchal na statek se smutnou zprávou, kterou se právě dozvěděl. „Marto, Josef…“ Větu nebylo třeba dokončovat. Paní Hanušová se nevzmohla ani na slovo. Oči jí zalily slzy. „Držte se, Marto,“ položil soused zdrcené ženě jemně ruku na rameno: „Kdybyste cokoliv potřebovala, víte, kde mě najít.“

Trvalo to asi půl hodiny, než dokázala vstát. Nohy se jí stále ještě třásly, a tak se s oporou stolu a židlí snažila vypotácet ven. Upadla a na krátkou chvíli zůstala ležet. Ze všech sil se zvedla na kolena a po čtyřech se posouvala dál domem. Před očima se jí dělaly mžitky a měla pocit, že se dusí. Když se konečně dostala na zápraží, začala lapat po vzduchu, jako by ji právě někdo sevřel hrdlo. „Josefe! Josífku!“ Propukla v zoufalý pláč. Slzy jí stékaly po tvářích a oči pálily, jako by v nich měla písek. Nechtělo se jí dál žít. Po Pepíčkovi to byla další bolestná ztráta, která se hluboko vryla do jejího srdce. A to od synovy smrti neuběhlo ani deset let.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mukl.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.