Nevlastná sestra

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.cooboo.sk

www.albatrosmedia.sk

Jennifer Donnelly

Nevlastná sestra – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Venujem všetkým,
ktorí si niekedy v živote pripadali nedostatočne.

Toto je temný príbeh. Pochmúrny.

Príbeh z inej doby. Z doby, keď v lesoch na dievčatá striehli vlky, keď sa po zakliatych zámkoch prechádzali netvory a v perníkových chalúpkach s cukrovou polevou na strechách sa ukrývali zlé ježibaby.

Tá doba je dávno preč.

No vlky sú tu stále a sú dvakrát múdrejšie. Netvory nezmizli. A v sladkom poprašku sa ešte vždy skrýva smrť.

Je to pochmúrne pre každé dievča, ktoré sa stratí.

A ešte pochmúrnejšie pre dievča, ktoré stratí samo seba.

Vedzte, že je nebezpečné zísť z cesty.

No oveľa nebezpečnejšie je neurobiť to.

Prológ

Kde bolo, nebolo a už nikdy nebude, v starodávnom meste na pobreží mora pracovali pri svetle sviečky tri sestry.

Prvá z nich bola panna. Dlhé rozpustené vlasy jej žiarili farbou ranného slnka, mala biele šaty a náhrdelník z perál. V útlych rukách držala zlaté nožnice a strihala nimi pásy najjemnejšieho pergamenu.

Druhá bola žena, statná a silná, oblečená v karmínovočervených šatách. Okolo krku sa jej jagali rubíny a hrdzavé vlasy, ohnivé ako letný západ slnka, si stiahla do vrkoča. V rukách zvierala strieborný kompas.

A tretia bola starena, zhrbená a zlovestná. Šaty mala čierne a jej jedinou ozdobou bol prsteň z obsidiánu s vyrytou lebkou. Snehobiele vlasy si stočila do drdolu a vo zvráskavených prstoch špinavých od atramentu držala brko.

Rovnako ako jej sestry mala starena oči prísne a sivé, chladné a nemilosrdné ako more.

Pri náhlom zahrmení zdvihla pohľad od dlhého dreveného pracovného stola, pri ktorom sedela, a obrátila sa k otvoreným dverám na balkón. Nad mestom zúrila búrka, strechy noblesných palácov bičoval dážď, čierne nebesá pretínali blesky. Z každej kostolnej veže znelo varovné zvonenie.

„Hladina vody sa zdvíha,“ prehovorila starena. „Zaplaví mesto.“

„Sme vysoko nad morom. Nedosiahne k nám. Nemôže nás zastaviť,“ vyhlásila žena.

„Nič nás nemôže zastaviť,“ ozvala sa panna.

Babizňa prižmúrila oči. „On môže.“

„Služobníctvo dáva pozor,“ namietla žena. „Nedostane sa dnu.“

„Možno sa sem už dostal,“ odvetila starena.

Po tých slovách žena i panna zdvihli pohľad. Očami preleteli veľkú prázdnu miestnosť, ale žiadneho votrelca neobjavili. Videli iba sluhov v plášťoch a kapucniach, ako plnia svoje úlohy. S úľavou sa vrátili k práci, ale stará žena zostávala ostražitá.

Venovali sa remeslu – kresleniu máp, ktoré si však nikto nepríde kúpiť, lebo nie sú na predaj za žiadnu cenu.

Každá bola nádherne vykreslená brkom z čiernej labute.

Každú bohato vyfarbili atramentami namiešanými z indiga, zo zlata, z drvených perál a ďalších, oveľa ťažšie dostupných prísad.

A každá mapa používala ako mierku čas, nie vzdialenosť, lebo predstavovala priebeh jedného ľudského života.

„Ruže, rum a rozvrat,“ zamrmlala starena a ohrnula nos. „Necítite ich vo vzduchu? Necítite jeho?“

„To je len vietor,“ ubezpečovala ju žena. „Prináša vône z mesta.“

Starena si stále mrmlala popod nos, keď namočila brko do kalamára. V mnohoramenných strieborných svietnikoch horeli tenké sviečky a ona vykresľovala krajinu jedného života. Na kozubovej rímse sedel havran, čierny ako uhoľ, so žiarivými očami. Pri jednej stene stáli vysoké ebenové hodiny s kyvadlom v podobe ľudskej lebky. Pomaly sa kývalo zo strany na stranu a odpočítavalo sekundy, hodiny, roky, životy.

Miestnosť mala tvar pavúka. Telo uprostred tvorilo pracovný priestor sestier a z neho vybiehali rady vysokých políc ako mnoho pavúčích nôh. Na jednej strane boli presklené dvere na balkón, oproti sa týčili druhé, vyrezané z dreva.

Starena dokončila svoju mapu. Pridržala v plameni sviečky kus červeného pečatného vosku, nakvapkala ho na spodnú stranu pergamenu a vtisla doň prsteň. Len čo pečať stvrdla, babizňa mapu zrolovala, previazala čiernou stuhou a podala ju jednému zo sluhov. Ten so sviečkou v ruke zmizol medzi radmi políc, aby mapu zaradil na miesto.

V tej chvíli sa to stalo.

Medzi starenou a otvorenými balkónovými dverami prešiel so sklonenou hlavou ďalší sluha. Pritom sa nad ním zdvihol závan vetra, ktorý naplnil miestnosť prenikavou vôňou dymu a korenín. Starena roztiahla nozdry a prudko sa otočila.

„Ty tam!“ vykríkla a vrhla sa naňho. Rukou s prstami pripomínajúcimi pazúry mu chňapla po kapucni. Stiahla mu ju z tváre a odhalila mladého muža s jantárovými očami, tmavou pokožkou a dlhými čiernymi vrkôčikmi. „Chyťte ho!“ zasyčala.

Na muža sa vyrútil asi tucet sluhov, ale ako sa k nemu zbiehali, ďalší závan vetra im sfúkol sviečky. Kým stihli zabuchnúť dvere a znovu si zapáliť plamene, nezostalo po mládencovi nič než odhodený plášť na podlahe.

Starena sa prechádzala sem a tam a kričala na služobníctvo. Sluhovia sa hrnuli do temných uličiek medzi policami a plášte za nimi viali, keď sa pokúšali votrelca vyhnať. Ten o okamih neskôr vybehol spoza jednej z políc a prudko zastal iba niekoľko krokov od stareny. Priskočil k dreveným dverám a horúčkovito lomcoval kľučkou, lenže dvere boli zamknuté. Polohlasne zaklial, otočil sa k sestrám čelom, bleskovo nasadil úsmev a poklonil sa.

Mal na sebe nebesky modrý kabátec po kolená, kožené nohavice a vysoké čižmy. V jednom uchu mu visel zlatý krúžok a za opaskom šabľa. Tvár mal nádhernú ako úsvit a úsmev uhrančivý ako polnoc. Jeho oči sľubovali celý svet.

No sestrami jeho krása nepohla. Jedna po druhej prehovorili:

„Šťastie,“ zasyčala panna.

„Risk,“ odfrkla žena.

„Hazard,“ zavrčala starena.

„Mne sa najviac páči šanca. Veď tak sa aj volám – Chance. Znie to krajšie,“ vyhlásil muž a zažmurkal.

„Už je to dlho, čo si nás naposledy navštívil,“ ozvala sa babizňa.

„Mal by som sa zastavovať častejšie,“ prehodil Chance. „Návšteva u sudičiek je mi vždy potešením. Ste také spontánne, také divoké a nepredvídateľné. Tu u vás sa cítim ako na večierku. Ako na hotových orgiách. Je to také zábavné.“

Z radov políc sa vynorilo niekoľko sluhov s červenými tvárami a bez dychu. Chance vytiahol šabľu z pošvy, čepeľ sa zaleskla vo svetle sviečky. Sluhovia ustúpili.

„Čiu mapu si ukradol tentoraz?“ opýtala sa starena. „Ktorá cisárovná alebo generál ťa poprosili o láskavosť?“

Chance v jednej ruke stále zvieral šabľu a druhou vytiahol z kabátca zvitok. Zatiahol za stuhu zubami a potom zatriasol pergamenom. Keď sa rozvinul, zdvihol ho vyššie. Ako naň tri sestry pozerali, ich výrazy sa zmenili z nahnevaných na zmätené.

„Vidím dom, je to Maison Douleur v dedine Saint-Michel,“ prehovorila starena.

„Tam býva…“ vyhŕkla žena.

„Dievča. Isabelle de la Paumé,“ dokončila vetu starena.

„Kto?“ opýtala sa panna.

„Toľko námahy pre jedno dievča?“ opýtala sa babizňa a starostlivo si mládenca premerala. „Je to nikto, nič neznamená. Nie je ani krásna, ani múdra. Je sebecká. Zlá. Prečo práve ona?“

„Lebo nedokážem odolať výzve,“ odvetil Chance. Znovu mapu jednou rukou zvinul, oprel si ju pritom o hruď. Potom si ju strčil naspäť do kabátca. „A aké dievča by si nevybralo to, čo ponúkam?“ Ukázal na seba, akoby sám nemohol uveriť tomu, aký je neodolateľný. „Dám jej šancu zmeniť cestu, po ktorej kráča. Šancu vytvoriť si vlastný osud.“

„Hlupák,“ zakrákala starena. „Nič o smrteľníkoch nevieš. My sudičky im kreslíme mapy života, lebo to tak chcú. Smrteľníci nemajú radi neistotu. Nemajú radi zmenu. Zmena je strašidelná. Zmena bolí.“

„Zmena je bozk v tme. Ruža v snehu. Zarastená cesta za veternej noci,“ oponoval jej Chance.

„V tme žijú netvory. Ruže v snehu hynú. Dievčatá sa na zarastených cestách strácajú,“ vyštekla naňho starena.

No Chance sa nedal odradiť. Zastrčil si šabľu do pošvy a zdvihol ruku. Akoby kúzlom sa mu medzi prstami zaleskla zlatá minca. „Stavím sa s tebou,“ navrhol.

„Príliš sa so mnou zahrávaš,“ zavrčala starena a hnev sa jej v očiach zbiehal ako hrozivé mračná.

Mládenec hodil mincu do vzduchu. Starena ju chytila a položila na stôl.

A vtom vypukla búrka.

„Myslíš si, že minca môže splatiť to, čo si vypustil do sveta?“ zaburácala naňho. „Francúzskom tiahne vraždiaca armáda. Smrť zbiera úrodu kostí. Kráľovstvo je na pokraji pádu. A to všetko kvôli tebe!“

Jeho úsmev povädol. Na niekoľko sekúnd ho chvastanie prešlo. „Napravím to. Prisahám.“

„S mapou tohto dievčaťa?“

„Kedysi bolo odvážne. Dobré.“

„Tvoja hlava je ešte prázdnejšia než tvoje sľuby,“ odfrkla si babizňa. „Rozbaľ tú mapu znovu. A tentoraz si ju poriadne prezri. Pozri sa, čo ju čaká.“

Chance ju počúvol. Očami sledoval dievčininu cestu po pergamene. Keď uvidel koniec, vzalo mu to dych… Tie škvrny, medzery a hrubé línie. Vyhľadal starenine oči. „Tento koniec… To nie je… To nemôže byť…“

„Stále si myslíš, že to dokážeš napraviť?“ vysmievala sa mu sudička.

Mládenec sa k nej o krok priblížil a vystrčil bradu. „Stavím sa o veľa. Ak túto stávku prehrám, už sem do paláca nikdy nevkročím.“

„A ak prehrám ja?“

„Necháš mi túto mapu. Necháš to dievča, aby si navždy riadilo svoje kroky samo.“

„Taká stávka sa mi nepáči,“ vyhlásila starena. Mávla rukou a sluhovia, ktorí sa okolo votrelca pomaly sťahovali, zaútočili. Podaktorí teraz mali tiež šable. Chance bol v pasci alebo to tak aspoň vyzeralo.

„Nemáš žiadnu nádej na útek. Vráť mi tú mapu!“ prikázala mu babizňa a načiahla sa po ňu.

„Nádej nikdy nezomiera,“ oponoval jej Chance a strčil si mapu späť do kabátca. Zabehol pár krokov, urobil vo vzduchu salto a preletel nad hlavami sluhov. S ladnosťou pantera pristál na pracovnom stole a prebehol po ňom. Keď sa dostal na koniec, zoskočil na podlahu a zamieril k balkónu.

„Teraz si v pasci, ty darebák!“ zakričala za ním starena. „Sme na treťom poschodí! Čo chceš robiť? Preskočiť kanál? Ani ty nemáš také šťastie!“

Chance otvoril dvere na balkón a vyskočil na zábradlie. Už nepršalo, ale mramor bol stále mokrý a klzký. Jeho telo sa kývalo dopredu a dozadu, rukami mával vo vzduchu. Keď už to vyzeralo, že nepochybne spadne, podarilo sa mu nadobudnúť stratenú rovnováhu a opatrne zastať na špičkách.

„Tú mapu. Hneď!“ oborila sa naňho babizňa. Vyšla na balkón a postavila sa len pár krokov od votrelca. Jej sestry sa pridali.

Mládenec sa obzrel na sudičky a potom urobil ďalšie salto vo vzduchu. Starena zalapala po dychu. Priskočila k zábradliu so sestrami v pätách a očakávala, že uvidí, ako sa muž topí vo víriacej vode pod balkónom.

No netopil sa. Ležal na chrbte v baldachýne gondoly. Loďka sa divoko kývala, ale Chance bol v poriadku.

„Zaber, drahý priateľu!“ zavolal na gondoliera. Muž ho počúvol, loďka vyrazila.

Mládenec si sadol a zadíval sa na sudičky krištáľovo čistým intenzívnym pohľadom. „Teraz moju stávku prijať musíte! Nemáte na výber!“ zakričal za nimi.

Gondola sa zmenšovala, ako sa vzďaľovala po kanále. O chvíľu zahla za roh a zmizla sestrám z dohľadu.

„To je teda biedna situácia,“ horekovala starena temne. „Nemôžeme dopustiť, aby o sebe smrteľníci rozhodovali sami. Keď to robia, privádzajú na svet nešťastie.“

Panna a žena vošli späť do miestnosti, starena sa pobrala za nimi.

„Zbaľ mi kufor!“ vyštekla na jedného sluhu. „Budem potrebovať brká a atramenty…“ Podržala dlaň nad fľaštičkami na stole. Vybrala si sýto čierny. „Strach, áno. Žiarlivosť sa bude tiež hodiť,“ podotkla a siahla po jedovato zelenom atramente.

„Kam sa chystáš?“ opýtala sa jej panna.

„Do dediny Saint-Michel,“ odvetila starena.

„Zabrániš tomu, aby sa Chance zmocnil toho dievčaťa?“ chcela vedieť žena.

Babizňa sa temne usmiala. „Nie, to nemôžem. Urobím však to, čo robíme my sudičky stále. Zabránim dievčaťu, aby sa zmocnilo šance.“

1

V kuchyni veľkolepého panského sídla sedela dievčina a v ruke zvierala nôž.

Volala sa Isabelle. Nebola pekná.

Držala čepeľ noža nad plameňom ohňa horiaceho v kozube. Vedľa nej, napoly bezvedomá v kresle, sedela jej sestra Octavia.

Octavia mala smrteľne bledú tvár a oči zatvorené. Pôvodne biela pančucha na pravej nohe sa jej od krvi sfarbila dočervena. Adélie, ich stará vychovávateľka, jej pančuchu stiahla a zalapala po dychu. Octavii chýbala päta. Zo škaredej rany na jej mieste kvapkala krv a vytvárala na podlahe kaluž. A hoci sa všemožne snažila potlačiť bolestné zastonanie, aj tak jej uniklo.

„Pst, Tavi!“ napomenula ju maman. „Začuje ťa princ! To, že si svoju šancu prepásla, neznamená, že tak musí dopadnúť aj tvoja sestra.“

Maman bola matka dvoch sestier. Stála pri dreze a vyplachovala krv zo sklenenej črievičky.

Princ k nim prišiel hľadať tú, ktorá ju nosila. Pred tromi dňami na maškarnom bále v paláci celý večer tancoval s krásnou dievčinou, do ktorej sa zaľúbil, ibaže s úderom polnoci mu utiekla a zostala po nej len malá sklenená črievička. Prisahal, že si ju vezme za ženu. Ju a žiadnu inú.

Maman sa rozhodla, že tou nevestou bude jedna z jej dcér. Privítala kráľovskú družinu vo vstupnej hale a požiadala prítomných, či si Isabelle a Octavia môžu vyskúšať črievičku v súkromí, s ohľadom na ich panenskú cudnosť. Princ súhlasil a veľkovojvoda priniesol črievičku na hodvábnom vankúšiku. Maman ju opatrne vzala a odniesla do kuchyne. Dcéry ju nasledovali.

„Mali sme Tavi ten nôž nahriať,“ vyhlásila maman podráždene. „Prečo mi to nenapadlo? Teplo uzavrie cievy. Zastaví krvácanie. Nuž čo! S tebou to pôjde lepšie, Isabelle.“

Dcéra s námahou prehltla. „Ale, maman, ako budem chodiť?“ opýtala sa priškrtene.

„Hlupaňa! Budeš sa voziť. V zlatom koči. A doň a z neho ťa budú nosiť sluhovia.“

Striebornú čepeľ olizovali plamene, rozpálila sa dočervena. Isabelle vystrašene vyvalila oči. Spomenula si na žrebca, ktorého kedysi ľúbila a prišla oňho.

„Ale, maman, ako budem cválať lesom?“

„Nastal čas zabudnúť na detinské zábavky,“ vyhlásila maman a utrela črievičku. „Zbankrotovala som, keď som sa vám s Tavi pokúšala nájsť nápadníkov. Pekné šaty a šperky stoja majland. Pre dievča je jediná nádej do života dobre sa vydať a neviem o lepšej partii, ako je francúzsky princ.“

„Nezvládnem to,“ zašepkala Isabelle. „Nezvládnem.“

Maman odložila sklenenú črievičku. Podišla ku kozubu a chytila Isabellinu tvár do dlaní. „Počúvaj ma, dievčatko, a počúvaj ma dobre. Láska je bolesť. Láska je obeta. Čím skôr to pochopíš, tým lepšie pre teba.“

Dcéra tuho prižmúrila oči a pokrútila hlavou.

Maman ju pustila, chvíľu mlčala. Keď nakoniec znovu prehovorila, hlas mala mrazivý, ale jej slová pálili.

„Si škaredá, Isabelle. Nezaujímavá. Neforemná ako knedľa. Nedokázala som presvedčiť ani toho učiteľovho nepodareného krivonohého syna, aby si ťa vzal. Teraz na druhej strane dverí čaká princ – princ, Isabelle! – a všetko, čo musíš urobiť pre to, aby bol tvoj, je odrezať si niekoľko prstov. Len niekoľko zbytočných prstov…“

Maman sa oháňala hanbou, ako sa zabijaci oháňajú dýkami, a svoju obeť zakaždým trafila priamo do srdca. Vyhrá, veď vždy vyhráva. To Isabelle dobre vedela. Koľkokrát sa už zbavila kúskov samej seba iba preto, že to od nej žiadala matka? Toho kúska, ktorý sa smial príliš nahlas. Toho, ktorý jazdil prirýchlo a skákal privysoko. Toho, ktorý túžil po duple, chcel viac omáčky či väčší kúsok koláča.

Ak si vezmem princa, stane sa zo mňa princezná, pomyslela si Isabelle. A jedného dňa aj kráľovná. A nikto si o mne už nikdy nedovolí povedať, že som škaredá.

Otvorila oči.

„Dobré dievča. Buď odvážna. A rýchla,“ upozornila ju maman. „Rež pri kĺboch.“

Isabelle vytiahla nôž z plameňov.

A na zvyšok sa snažila zabudnúť.

2

S malíčkom to bolo najťažšie.

Neprekvapovalo ju to. Často sú to tie najmenšie veci, ktoré bolia najviac – chladný pohľad, kruté slovo, smiech, ktorý prestane, len čo vojdete do miestnosti.

„Len pokračuj,“ pobádala ju maman. „Mysli na to, čo všetko tým získame – princa pre teba, možno aj nejakého vojvodu pre Tavi a domov v paláci pre nás všetky!“

Isabelle počula zúfalstvo v matkinom hlase. Vedela, že krajčírka pre nich prestala šiť na dlh a mäsiar poslal do sídla posla s nezaplatenými účtami. Zovrela nôž pevnejšie a dokončila, čo začala.

Oslepujúca bolesť, zápach spáleného mäsa a pohľad na vlastné prsty ležiace pri kozube boli také hrozné, až si bola Isabelle na chvíľu istá, že omdlie. No potom k nej priskočila Adélie s nežnými rukami a upokojujúcimi slovami.

Isabelle dostala jemný bavlnený obväz, čistú bielu pančuchu, trochu koňaku. A sklenenú črievičku.

Podávala jej ju maman. „Nasaď si ju. Ponáhľaj sa!“ prikázala jej.

Dcéra si ju od nej poslušne vzala. Bola ťažká a studená. Keď do nej strčila nohu, zahryzla sa do nej ostrá a krutá bolesť. Stúpala nohou vyššie do celého tela, až mala pocit, že ju zožiera zaživa. Z tváre sa jej vytratila všetka krv. Zatvorila oči a zovrela operadlá kresla.

Maman však od nej chcela, aby sa postavila, a Isabelle ju poslúchla. Otvorila oči, zhlboka sa nadýchla a vyštverala sa na nohy.

Túto nepredstaviteľnú úlohu zvládla, lebo mala zvláštny dar – dar, ktorý bol oveľa hodnotnejší ako krásna tvár či ľúbezné nôžky.

Isabelle mala silnú vôľu.

Netušila, že by za ňu mala byť rada, lebo jej vždy všetci tvrdili, že mať silnú vôľu je pre dievča hrozná vlastnosť. Vraveli, že dievča so silnou voľou zle skončí. Ubezpečovali ju, že jej vôľa sa musí ohýbať podľa želaní tých, ktorí vedia, čo je pre ňu najlepšie.

Isabelle bola mladá, mala iba šestnásť rokov. Ešte neprišla na to, že všetci sú hlupáci.

3

Každý krok bol utrpením.

V polovici chodby vedúcej z kuchyne do vstupnej haly Isabelle zrazu zastala. Začula tenký priškrtený plač. Vychádzal vari z nej?

„To je Ella,“ poznamenala maman temne. „Ponáhľaj sa, Isabelle. Musíme to dotiahnuť do konca. Čo keď ju princ začuje?“

Tesne predtým, ako princ prišiel, Isabelle zamkla Ellu na povale. Ella plakala. Prosila Isabelle, aby ju pustila. Chcela princa vidieť. Chcela si vyskúšať sklenenú črievičku.

„Nebuď smiešna!“ okríkla ju Isabelle. „Veď si na tom bále ani nebola. Len by si nám tam v tvojich otrhaných handrách urobila hanbu.“

Bolo to od nej kruté. Vedela to, už keď otáčala kľúčom v zámke, ale nezastavilo ju to. Už ju nezastavovalo nič. Bože na nebi, čím som sa to stala? pomyslela si, keď začula ďalšie zakvílenie.

Maman si ju obozretne premeriavala, tak obozretne, až mala pocit, že jej vidí do samotného vnútra.

„No tak ju pusť, Isabelle. Urob to,“ vyzvala ju. „Princ sa na ňu raz pozrie a bezhlavo sa do nej zaľúbi, rovnako ako každý muž, ktorý ju vidí. Chceš byť dobrá alebo chceš princa?“

Isabelle sa snažila, ale nedokázala si odpovedať. Tie možnosti, ktoré jej maman ponúkala, jej nesedeli o nič lepšie ako sklenená črievička. Do mysle sa jej vkradol obraz, jedna dávna spomienka, ako sa s Tavi a Ellou hrali pod starou lipou, v ktorej tieni stálo ich sídlo.

Vtedy vošiel do dvora koč. Vystúpili z neho dvaja muži, spolupracovníci Ellinho otca – Isabellinho a Tavinho otčima. Boli to priateľskí a dobre vychovaní muži, a tak sa zastavili, aby sa s dievčatami porozprávali. No to, čo sa stalo, zmenilo úplne všetko.

Isabelle si želala, aby mohla vrátiť čas. Priala si zastaviť to, čo sa v ten deň dalo do pohybu, lenže nevedela ako.

A teraz bolo prineskoro.

Kto nás proti sebe poštval, Ella? premýšľala. Boli to tí dvaja muži? Maman? Alebo za to môže celý tento bezcitný svet?

4

„Zaťažuj len pätu. To ti pomôže zbaviť sa bolesti,“ radila jej maman. „A poď už, ponáhľaj sa!“

Štipla Isabelle do bledých líc, aby sa jej do nich vrátila farba, a spoločne pokračovali chodbou ďalej.

Princ a veľkovojvoda s vojenskou družinou stáli v hale a čakali na ňu. Isabelle vedela, že nesmie sklamať ako sestra.

Tavi najprv všetkých oklamala, lenže ako vychádzala z domu a mierila k princovmu koču, päta jej začala krvácať tak silno, až za sebou nechala na zemi červené stopy.

Vo všetkom tom vzrušení si jej krvavé stopy nikto nevšimol, ale keď sa Tavi priblížila ku koču, zo starej lipy vyletela biela holubica. Pristála princovi na pleci a pustila sa do spevu.

Na zemi krv a v črievičke tiež!

Toto bezcitné dievča ti klame, vieš?

Princ pri pohľade na to množstvo krvi zbledol. Veľkovojvoda, dlhonohý muž podobný vlkovi, sa strašne rozzúril, keď zistil, že jeho panovníka oklamali. Požadoval, aby maman sklenenú črievičku vrátila, ale ona odmietla. Trvala na tom, že Isabelle má tiež právo si ju vyskúšať, lebo princ vyhlásil, že to môže urobiť ktorékoľvek dievča z celého kráľovstva.

„Si pripravená?“ zašepkala teraz dcére, keď prichádzali do vstupnej haly.

Isabelle prikývla a pohla sa dopredu, aby princa pozdravila. Na bále ho zazrela iba z diaľky, a keď dorazil do ich sídla, maman ju rýchlo odviedla do kuchyne.

Teraz, keď stála pár krokov od neho, videla, že má oči modré ako letná obloha a svetlé vlasy – dlhé a rozpustené mu splývali až na plecia – pretkané prameňmi z rýdzeho zlata. Bol vysoký, mal široké plecia a zdravú farbu v tvári.

Len čo sa naňho Isabelle zahľadela, zabudla na svoje zranenie, na bolesť, zabudla dokonca aj na vlastné meno. Nebola schopná slov, taký bol nádherný.

Aj princ mlčal. Pozorne sa na ňu zadíval, prezeral si ju z každého uhla i všetky črty jej tváre.

„Ach, vidíte to? Spoznal svoju pravú lásku!“ zapriadla maman.

Isabelle sa pri tom klamstve prikrčila. Na bále mali všetci nasadené masky, ktoré im zakrývali hornú časť tváre. Vedela, čo princ robí – prezeral si obrys jej pier, líniu čeľusti a tvar brady. Hľadal na nej náznak dievčiny, do ktorej sa zaľúbil.

Lenže tá dievčina tam nebola.

5

Isabelle s princom sa na seba ďalej pozerali. Rozpačito. Mlčky. Až kým sa maman neujala velenia.

„Vaša milosť,“ oslovila princa a stiahla so sebou Isabelle do poklony. „Moja mladšia dcéra je tá, ktorú hľadáte. Sklenená črievička jej padne ako uliata.“

„Dúfam, že ste si tým istá, madam,“ varoval ju veľkovojvoda. „Princ by nad ďalším pokusom o klamstvo neprižmúril oči ako nad prvým.“

Maman sklonila hlavu. „Prosím, odpusťte Octavii,“ žiadala princa. „Nie je nečestná. Jej jedinou chybou je, že sa dala uniesť láskou k vám. Ktoré dievča by vám odolalo?“

Princ očervenel. Veľkovojvoda sa však nedal vyviesť z miery. „Ukážete nám tú črievičku?“ opýtal sa netrpezlivo.

Dcéra s matkou sa vystreli. Isabellin žalúdok zovrela hrôza, keď nadvihla lem šiat. Všetky pohľady sa stočili k jej nohe. Nesmierne sa jej uľavilo, keď nezbadala žiadnu krv. Pančucha bola snehobiela a bavlna, ktorou jej ju Adélie vypchala, vypĺňala palec. Črievička sa blyšťala modrastým svetlom.

„Padne jej,“ hlesol princ sklesnuto.

Veľkovojvoda a vojaci sa Isabelle rýchlo poklonili.

„Nech žije princezná!“ vykríkol kapitán.

„Nech žije princezná!“ zopakoval zvyšok družiny.

Na dôvažok vyhodili čapice do vzduchu. Volali jej na slávu. Ohromená Isabelle sa pomaly otočila. Konečne patril ten obdiv jej, a nie Elle. Konečne sa cítila hrdá, mocná, chcená. Ešte pred chvíľou nebola dosť dobrá ani pre učiteľovho syna. Teraz sa z nej stane princezná.

„Musíme odísť do paláca, mademoiselle,“ oznámil jej princ meravo. „Pred svadbou treba zariadiť mnoho vecí.“

Stroho sa poklonil, potom zamieril k dverám a Isabelle videla, ako sa jeho široké plecia nahrbili a z nádherných očí mu vyprchalo svetlo.

Princ ľúbi niekoho iného a túži po inej, pomyslela si. Ak s tým nič neurobím, nezískam manžela, ale väzňa.

Bolo jej zle; akoby sa otrávila niečím, o čom si myslela, že to chce. Ako vtedy, keď bola malá a Adélie upiekla plný plech malých čerešňových koláčov, odložila ich, aby vychladli, no Isabelle ich všetky zjedla.

Otočila sa k matke a chystala sa povedať: „Toto nie je správne,“ ibaže v tej chvíli si všimla, ako sa na ňu maman žiarivo usmieva. Isabelle si niekoľko drahocenných sekúnd užívala vrelosť matkinho úsmevu. Vídavala ho len veľmi vzácne.

„Som na teba hrdá, dievčatko,“ vydýchla maman. „Zachránila si nás pred úpadkom. Tento pochmúrny dom predám, splatím dlhy a nikdy sa neobzriem späť.“

Isabelle sa námietky zasekli v hrdle. Bolo strašné zlomiť princovi srdce, ale zlomiť ho matke by bolo ešte horšie. Vôbec, ani na sekundu neuvažovala nad tým, po čom túži jej srdce, lebo túžby dievčat sú úplne bezvýznamné.

Maman chytila dcéru za ruku a odviedla ju ku kamenným schodom, po ktorých sa od predných dverí sídla schádzalo na štrkovú príjazdovú cestu. Isabelle zbadala zlatý koč ťahaný ôsmimi bielymi koňmi. Stáli pri ňom princ s veľkovojvodom a čakali na ňu zabratí do rozhovoru.

Princovo čelo sa krčilo vráskami, oči mu zahalili starosti. Isabelle vedela, rovnako ako každý, že jeho otec je vážne chorý a cudzí vojvoda Volkmar von Bruch šípi kráľovu smrť a kruto útočí na dediny na severnej hranici kráľovstva.

Maman objala Isabelle a sľúbila jej, že s Tavi za ňou prídu do paláca, len čo sa bude dať. Dievčina ako omámená vyrazila ku koču, ibaže na schodoch musela došliapavať na poranenú nohu celou váhou. V polovici schodov sa spálené žily otvorili. Isabelle cítila, ako jej do pančuchy presakuje vlhká teplá krv. Kým zostúpila z posledného schodu, mala ju úplne premočenú.

Vysoko nad ňou vo vetvách starej lipy zašuchotalo lístie.

6

Koč bol vzdialený desať krokov. Potom sedem. Päť.

Jeden z vojakov jej otvoril dvere. Isabelle hľadela priamo pred seba. Princ a veľkovojvoda, stále zabratí do rozhovoru, sa na ňu ani nepozreli. Dokáže to. Už tam skoro je. Už iba pár krokov. Už len tri… dva… jeden…

A v tom okamihu začula mávanie krídel.

Z koruny lipy vyletela biela holubica a zakrúžila nad ňou. Maman, ktorá všetko sledovala z dverí, zbehla po schodoch a horúčkovito sa pokúšala vtáka odohnať, ale držal sa mimo dosahu. Ako prelietaval okolo Isabelle, pustil sa do spevu:

Na zemi krv a v črievičke tiež!

Toto bezcitné dievča ti klame, vieš?

Princ zmĺkol. Pozrel na holubicu a potom na Isabelle. Očami skĺzol k lemu jej šiat, špinavému od krvi, a potom k tmavým stopám, ktoré zanechala v hline.

Isabelle vytiahla nohu zo sklenenej črievičky a urobila krok dozadu. Črievička sa prevrátila a na zem sa vyliala ďalšia krv. Špičku pančuchy mala karmínovočervenú. Zaplavila ju hanba.

„Odrezala si si prsty na nohách,“ poznamenal princ a neveriacky pokrútil hlavou.

Dievčina prikývla a okrem hanby pocítila aj strach. Oklamala ho. Len Boh vie, čo s ňou princ urobí. Počula strašidelné reči o žalároch pod palácom a hlavách na kopijach. Čaká ju taký osud?

No princ vojakom neprikázal, aby sa jej chopili. V tvári nemal ani náznak zloby, len smútok. A ešte niečo ďalšie, niečo, čo by Isabelle vôbec nečakala – vľúdnosť.

„Ako si mohla vydržať takú bolesť?“ opýtal sa jej.

Sklopila zrak k zemi. Spomenula si na matkine slová, ktoré jej vmietla do tváre v kuchyni.

Škaredá… nezaujímavá… neforemná ako knedľa…

„Mám v tom veľa praxe,“ odvetila.

Princ sa zamračil. „Nerozumiem.“

Isabelle zdvihla hlavu a pozrela mu do srdcervúco krásnej tváre. „Veru nerozumiete,“ súhlasila.

Do rozhovoru sa zamiešal veľkovojvoda, ktorému z očí sršal hnev. „Poznám vojnou zocelených vojakov, ktorí by nezvládli to, čo ste urobili vy, mademoiselle,“ povedal Isabelle. Potom sa obrátil k princovi. „Dievča, ktoré urobí čosi také, je schopné čohokoľvek, pane. Je nenormálna. Nepríčetná. Nebezpečná.“ Kývol na dvojicu vojakov: „Chopte sa jej!“

Isabellino srdce zovrela hrôza, keď vojaci vyrazili smerom k nej, ale princ ich zarazil.

„Nechajte ju!“ prikázal im a mávnutím ruky ich poslal späť.

„Vaša milosť, nemôžete predsa nechať aj druhý podvod bez trestu,“ namietol veľkovojvoda. „Už jeden je príšerný, ale dva…“

„Povedal som, aby ste ju nechali. Vážne sa poranila. Čo by ste jej ešte chceli urobiť?“

Veľkovojvoda stroho prikývol a vzápätí oslovil maman: „Predpokladám, že žiadne ďalšie dcéry, ktoré by si chceli odrezať časť tela, aby sa mohli vydať za princa, už nemáte, či?“

„Nie,“ odvetila maman zatrpknuto. „Žiadne iné dcéry nemám.“

„Takže my pôjdeme,“ poznamenal veľkovojvoda. „Pekný deň, madam.“

Uprostred príjazdovej cesty zurčala fontána. Keď princ nastupoval do koča, veľkovojvoda, ktorý ešte vždy v rukách držal zamatový vankúšik, prikázal jednému z vojakov, aby vo vode opláchol sklenenú črievičku. Vojak poslúchol a položil ju späť na vankúšik. Maman ich sledovala, meravá od hnevu.

Isabelle, ktorej sa z toho všetkého stále krútila hlava, sa posadila na lavicu pod lipu. Zatvorila oči, aby sa jej pred nimi prestal točiť svet. Len matne si uvedomovala dupot koní, ktoré dychtili odísť. Takmer nepočula cvrlikanie hmyzu v popoludňajšej horúčave, či holubicu, ktorá teraz hrkútala vo vetvách vysoko nad ňou.

No potom to všetko prehlušil iný zvuk – naliehavý a prenikavý krik: „Počkajte! Neodchádzajte! Prosím, prosím vás, počkajte!“

Bol to dievčenský hlas. Ozýval sa zo sídla. Kričal. Prosil.

Isabelle otvorila oči.

Po schodoch zbehla dievčina. Mala strapaté vlasy. Šaty z úbohých handier. Tvár a ruky od popola. Nohy bosé.

No aj tak bola oslnivo, bolestivo, závratne krásna.

Bola to Ella.

Isabellina nevlastná sestra.

7

Veľkovojvoda vrhol na maman vražedný pohľad.

„Je to ďalší z vašich trikov, madam? Poslať špinavú slúžku, aby si vyskúšala črievičku?“ opýtal sa pohoršene.

Maman prižmúrila oči, keď sa zadívala na nevlastnú dcéru. „Ella, ako sa opovažuješ!“ okríkla ju. „Okamžite sa vráť dnu!“

No Ella ju nepočúvala. Oči upierala na princa a on na ňu. Vyšiel z koča a ponáhľal sa jej naproti.

Ako ich Isabelle sledovala, zbadala niečo, čo si nevšimla nikdy predtým. Ani medzi svojou matkou a otčimom, ani medzi matkou a otcom. Bolo to niečo úprimné a ohromujúce. Mocné, hlboké a skutočné. Bola to láska.

A len čo ju zočila, nehmotnú, no napriek tomu takú skutočnú, uvedomila si, že to bola Ella, s kým princ na bále tancoval a po kom túžil.

Do jej srdca sa zahryzli drobné ostré zuby závisti. Maman urobila všetko preto, aby Elle zabránila ísť na bál, ale ona si aj tak našla cestu. Toto dievča, ktoré nemalo nič, nejako dokázalo získať koč s koňmi, žiarivé nádherné šaty a pár sklenených črievičiek. Ako? premýšľala Isabelle v duchu.

Princ a Ella zastali kúsok od seba. Princ sa nežne dotkol jej tváre, prstami jej prešiel po brade.

„Si to ty!“ vydýchol. „Konečne som ťa našiel. Prečo si mi utiekla?“

„Lebo som sa bála, že keď zistíš, kto v skutočnosti som – len obyčajné dedinské dievča –, už ma nebudeš ľúbiť,“ odvetila Ella.

„Na tebe nie je nič obyčajné, Ella,“ namietol princ a chytil ju za ruky. Obrátil sa k veľkovojvodovi. „Prineste tú črievičku!“ prikázal mu.

Na Isabellino prekvapenie – a na prekvapenie všetkých ostatných prítomných – ho veľkovojvoda neposlúchol. Pery zovrel do prísnej tenkej línie. V tvrdých očiach sa mu zračilo pohŕdanie.

„Vaša milosť, toto dievča je slúžka,“ vyhlásil. „Tá na bále určite nebola. Strážcovia by nikoho oblečeného v handrách do paláca nevpustili. Už len to pomyslenie…“

Princ ho prerušil. „Tú črievičku! A hneď!“

Veľkovojvoda sa strnulo poklonil. Podišiel k princovi a Elle a zamatový vankúš držal pred sebou. Keď už ho od nich delilo iba pár krokov, špička vyleštenej čiernej čižmy sa mu o niečo zadrhla – o kameň, ako tvrdil neskôr – a on sa zatackal.

Sklenená črievička skĺzla zo zamatového vankúšika. Spadla na zem.

A roztrieštila sa na tisíce lesklých črepín.

8

Princ skľúčene skríkol.

Veľkovojvoda sa mu ospravedlňoval s rukou pritisnutou na srdce.

Vojaci sa nervózne ošívali, meče im cinkali za opaskami.

Maman sa zasmiala.

Isabelle zalapala po dychu.

Iba Ella zostala pokojná. A čoskoro sa ukázalo prečo.

„Nič sa nedeje. Mám pri sebe druhú,“ poznamenala s úsmevom.

Pred zrakmi všetkých vytiahla z vrecka druhú sklenenú črievičku. Položila ju na zem a nadvihla si sukňu šiat. Keď svojou drobnou nôžkou vkĺzla do topánky, tá sa rozžiarila modrým svetlom a zaligotala sa, akoby bola z diamantov.

Sadla jej ako uliata.

Princ sa radostne zasmial. Chytil Ellu do náručia, pobozkal ju a vôbec sa nestaral o to, kto ich vidí.

Vojaci znovu zajasali. Veľkovojvoda si z čela zotrel pot. Maman sa otočila a so zaťatými päsťami odpochodovala späť do domu.

Isabelle to všetko vstrebala a želala si, ako už miliónkrát predtým, aby bola pekná. Priala si, aby si ju niekto cenil. Aby na nej niekomu záležalo.

„Ella vyhrala,“ ozvalo sa za ňou.

Bola to Tavi. Prikrivkala z domu, opierala sa zozadu o lavičku a poranenú nohu držala vo vzduchu. Napokon ju obišla a posadila sa.

„Vždy vyhrávajú tie pekné,“ odvetila Isabelle zatrpknuto.

Kým sa sestry rozprávali, pridala sa k nim aj tá tretia – Ella.

Tavi jej venovala kyslý úsmev. „Aké dokonalé,“ vyhlásila. „Tak sme tu zase. Všetky tri. Pod lipou.“

Ella ju sotva počula. Pozerala na Isabelline a Tavine zmrzačené nohy s výrazom takého hlbokého smútku, akoby nad nimi trúchlila. „Čo ste to urobili?“ opýtala sa a v očiach sa jej zaleskli slzy.

„Neopovažuj sa kvôli nám plakať, Ella!“ upozornila ju Tavi rozhodne. „Neopovažuj sa! Nemáš na to právo. Dostala si, čo si si zaslúžila, a my dve tiež.“

Ella sa zadívala Tavi do očí. „Naozaj? Zaslúžila som si vašu krutosť? Zaslúžili ste si vy dve tieto zranenia? Toto že sme si zaslúžili?“

Tavi odvrátila zrak. Potom s ťažkosťami vstala. „Bež, Ella! Odíď odtiaľto. A nevracaj sa.“

Nevlastná sestra s očami plnými sĺz sledovala, ako Tavi kríva späť k domu. Potom sa otočila k druhej dievčine: „Stále ma tak veľmi nenávidíš, Isabelle? Aj teraz?“

Isabelle jej nedokázala odpovedať. Mala pocit, že má ústa plné soli. Tá spomienka, ktorú predtým zahnala, sa jej znovu vynorila v mysli. Opäť mala deväť rokov; Ella a Tavi desať. Od svadby ich matky s otcom ubehol presne rok.

Všetky spolu sedeli pod starou lipou.

Sestry.

Nevlastné sestry.

Kamarátky.

9

Bolo letné popoludnie.

Na blankytnom nebi žiarilo jasné slnko.

Cez kamenné múry okolo sídla viseli kvety ruží. V košatej korune starej lipy spievali vtáky. Dievčatá sa hrali pod stromom. Ella vila vence zo sedmokrások a vymýšľala si príbehy o Tanaquill, kráľovnej víl, ktorá žije v dutine stromu. Tavi si na bridlicovú tabuľku kriedou písala rovnice. A Isabelle šermovala so starou rúčkou z metly a predstierala, že svoje sestry bráni pred pirátom Čierna brada.

„Tvoj čas vypršal, ty pirátska spodina! En garde!“ vykríkla a vyrazila na kohúta Bertranda, ktorý sa zatúlal k stromu. Bola oveľa radšej, keď jej partnera v súbojoch robil paholkov syn Felix, ibaže toho teraz zamestnávalo čerstvo narodené žriebä.

Kohút sa vystrel do plnej výšky. Zamával krídlami, hlasno zakikiríkal a zaútočil. Prehnal Isabelle okolo stromu, potom zase ona naháňala jeho a takto pokračovali stále dookola, až kým podráždená Tavi nevykríkla: „Preboha, Izzy! Vari nemôžeš byť nikdy potichu?“

Isabelle sa kohúta nedokázala striasť, a tak vyliezla na strom a dúfala, že ho prestane zaujímať. Keď si sadala na jednu z vetiev, na príjazdovej ceste sa objavil koč. Len čo ho kohút zbadal, utiekol preč. Z koča vystúpili dvaja muži. Jeden z nich bol zhrbený a sivovlasý. Mal palicu a niesol ružovú hodvábnu škatuľku pomaľovanú kvetmi. Mladší mal koženú kabelu. Isabelle ich nepoznala, ale to nebolo nič zvláštne. Za jej otčimom často prichádzali ľudia z Paríža. Väčšinou to boli obchodníci rovnako ako on a prišli vyjednávať.

Tí dvaja nevideli ani Isabelle, ani Ellu skrytú pod baldachýnom z konárov, len Tavi, ktorá sedela na lavičke.

„Čo tu robíš, dievčatko? Cvičíš si písmenká?“ opýtal sa jej starší pán.

„Snažím sa dokázať piaty Euklidov postulát,“ odvetila Octavia so zvrašteným čelom. Ani nezdvihla pohľad od tabuľky.

Starec sa zachichotal a štuchol svojho spoločníka lakťom. „No toto, vyzerá to, že tu máme vzdelankyňu!“ vyhlásil. Potom sa otočil späť k Tavi. „A teraz ma počúvaj, kačička, nesmieš sa trápiť algebrou.“

„V skutočnosti je to geometria,“ odvrkla Octavia.

Starý muž sa zamračil, keď ho opravila. „Áno, ale nech už je to čokoľvek, ženská myseľ na to nie je stavaná,“ varoval ju. „Preťažíš si mozog. Spôsobíš si bolesť hlavy. A z bolesti hlavy sú vrásky, vieš?“

Tavi k nemu vzhliadla. „Tak to funguje? Aj vy ste tak získali svoje vrásky? Neviem si predstaviť, že by ste si nejako zaťažovali mozog.“

„No, nikdy som… za celý život… aké drzé dievčisko!“ vyprskol a pohrozil jej palicou.

V tej chvíli spod stromu vyšla Ella. „Tavi nechcela byť drzá, pane…“

„Áno, chcela,“ zašomrala si Tavi popod nos.

„… ibaže ju ten Euklides trápi,“ dopovedala Ella.

Muž sa prestal durdiť. Usmial sa. Ella tak pôsobila na všetkých.

„Ty si mi veru pekné dievčatko. Také milé a príjemné,“ prihovoril sa jej. „Požiadam tvojho otca, aby ťa vydal za môjho vnuka. Potom budeš mať bohatého manžela, budeš bývať v krásnom dome a nosiť nádherné šaty. Páčilo by sa ti to?“

Ella zaváhala a odpovedala: „Nemohla by som radšej dostať malého psíka?“

Obaja muži sa rozosmiali. Ten mladší pošteklil Ellu pod bradou. Starší ju pohladkal po zlatých kučerách, nazval ju „pôvabnou ružičkou“ a dal jej bonbón z ružovej škatuľky, ktorú priniesol pre maman. Ella sa usmiala, poďakovala mu a dychtivo sa pustila do sladkosti.

Isabelle ešte vždy sedela na strome a túžobne sledovala túto scénku. Bonbóny zbožňovala. S rúčkou z metly zoskočila dole a vystrašila starca. Ten vykríkol, zatackal sa dozadu a spadol.

„Prečo sa tu, preboha, oháňaš tým drevom?!“ okríkol ju celý červený v tvári.

„Bojujem s Čiernou bradou,“ vysvetlila Isabelle, kým mu mladší muž pomáhal na nohy.

„Skoro si ma zabila!“

Isabelle mu venovala skeptický pohľad. „Ja padám stále. Zo stromu. Z koní. Raz som dokonca spadla aj zo senníka, a ešte ma to nezabilo,“ riekla. „Mohla by som, prosím, tiež dostať bonbón?“

„Rozhodne nie!“ oboril sa na ňu muž a oprášil sa. „Prečo by som dával dobrotu takej škaredej opici so špinavými rukami a s lístím vo vlasoch?“

Zobral ružovú škatuľku, chytil do ruky palicu a zamieril k domu. Celou cestou pritom niečo mrmlal svojmu spoločníkovi. Hovoril potichu, ibaže Isabelle – stále dúfajúc, že dostane sladkú odmenu – kráčala tesne za nimi a počula ho.

„Tá jedna je roztomilá dievčinka a raz z nej bude skvelá manželka, ale zvyšné dve…“ zlovestne pokrútil hlavou. „No, zrejme z nich ešte môžu byť mníšky alebo guvernantky, či čo to vlastne škaredé dievčatá robia.“

Isabelle zastala. Ruka jej vyletela k hrudi. V srdci pocítila bolesť, novú a neznámu. Pred chvíľou ešte s radosťou zabíjala pirátov a vôbec netušila, že trpí nejakým nedostatkom. Že je menejcenná. Že je „škaredá opica“ a nie „pôvabná ružička“.

Vtedy prvý raz pochopila, že Ella je pekná a ona nie.

Isabelle bola silná. Bola odvážna. Porážala Felixa v šermovaní. Skákala so svojím žrebcom Nerom cez ploty, ktorých sa všetci ostatní báli. Raz dokonca odohnala vlka od kurína iba pomocou drevenej palice.

Aj také veci sa rátajú, ubezpečovala sa v duchu, keď tam stála zmätená a okradnutá. Áno alebo nie? Aj ja som dobré dievča. Či nie?

V ten deň sa medzi nimi tromi všetko zmenilo.

Boli ešte len deti. Ella dostala bonbón a vychutnávala si všetku pozornosť. Isabelle jej závidela. Nemohla si pomôcť; aj ona túžila po sladkosti. Túžila po vľúdnych slovách a obdivných pohľadoch.

Niekedy je jednoduchšie povedať, že to, čo nemôžete mať, nenávidíte, než priznať, ako veľmi po tom prahnete. A tak Isabelle ešte pod lipou utrúsila, že nenávidí Ellu.

A Ella jej vmietla do tváre, že ju tiež nenávidí.

A Tavi odsekla, že nenávidí všetkých.

Maman stála na terase, a zatiaľ čo ich počúvala, v jej pozorných tvrdých očiach sa zjavilo nebezpečné svetlo.

10

„Isabelle, ja odchádzam. Neviem… Neviem, či sa ešte niekedy uvidíme.“

Ellin hlas vytrhol Isabelle zo spomienok. Dievčina sa zohla a pobozkala ju na čelo horúcimi perami, akoby jej do kože vypálila značku.

„Prestaň ma nenávidieť, nevlastná sestra,“ zašepkala. „Kvôli sebe, nie kvôli mne.“

A potom zmizla a Isabelle zostala na lavičke sama.

Myslela na to, kým bola predtým a kým sa stala. Myslela na všetky tie veci, ktoré vraj mala chcieť a pre ktoré sa mrzačila; na všetky tie dôležité veci. Ella ich teraz mala a Isabelle nemala nič. Horela v nej závisť ako už dlhé roky nie.

Pozrela doľava a zbadala Tavi, ako s námahou vystupuje po schodoch do sídla, ako prekračuje prah a zatvára za sebou dvere. Obzrela sa doprava a videla, ako princ pomáha Elle do koča. Vliezol za ňou a tiež zabuchol dvere.

Veľkovojvoda sa vyšvihol na miesto vedľa kočiša. Vykríkol povel na vojakov pred sebou, všetci už sedeli pripravení v sedlách, a vyrazili. Kočiš pleskol bičom a osem bielych žrebcov sa oprelo do postrojov.

Isabelle sa pozerala za kočom, ako odchádza po dlhej príjazdovej ceste, ďalej po úzkej vidieckej ulici a do mierneho kopca. Za okamih jej zmizol z dohľadu.

Ešte dlho nehybne sedela na mieste. Ochladilo sa, slnko začalo zapadať, vtáky sa zleteli do hniezd a zelenooká líška odbehla do lesa na lov. Potom vstala a zašepkala predlžujúcim sa tieňom: „To nie si ty, Ella, koho nenávidím. Nikdy si to nebola ty. Som to ja.“

11

„Vráť to oko, Nelson. Ihneď!“

Malá čierna opička s bielou srsťou okolo tváre poskakovala po palube, v jednej labke zvierala sklenené oko.

„Nelson, varujem ťa…“

Muž, ktorý sa opici prihováral – vysoký, dobre oblečený, s prenikavými jantárovými očami –, vyzeral autoritatívne, ale opičiak si ho vôbec nevšímal. Namiesto toho, aby odovzdal svoj poklad, vyšplhal sa na predný sťažeň a spustil sa po lanách.

Loďmajster sa za ním tackal, zakrývajúc si jednou rukou prázdnu očnú jamku, a dožadoval sa svojej pištole.

„Žiadne strelné zbrane, prosím!“ vykríkla žena v červených hodvábnych šatách. „Musíme ho prehovoriť, aby zliezol dole. Najlepšie reaguje na operu.“

„Ja ho prehovorím, to si píšte,“ zahrmel loďmajster. „Guľkou!“

Vystrašená primadona si položila ruku na bujné poprsie a pustila sa do spevu árie Lascia ch’io pianga, v ktorej hrdinka nôtila o žiali a vzdore. Opička naklonila hlavu. Zažmurkala, ale ani sa nepohla.

Úchvatný hlas primadony, ktorý sa niesol po palube až do lodeníc, pritiahol desiatky divákov. Loď s menom Dobrodružstvo len pred chvíľou dorazila do prístavu v Marseille po troch týždňoch na mori.

Kým primadona spievala, ďalšia členka posádky – veštkyňa – rýchlo rozložila tarotové karty. Jednu po druhej plieskala na palubu a napokon skončila s tvárou rovnako bielou ako lodné plachty.

„Nelson, poď dole!“ skríkla. „Toto nedopadne dobre!“

Kúzelníčka vyčarovala banán, odhodila šupku cez plece a zamávala ním vo vzduchu. Herečka na opičku úpenlivo volala. A potom z podpalubia vybehol plavčík s loďmajstrovou pištoľou. Primadona ho zbadala a hlas jej vyskočil o tri oktávy vyššie.

Len čo loďmajster schytil pištoľ a natiahol kohútik, po palube sa so sériou sált prehnala skupinka akrobatov v nablýskaných kostýmoch. Vrhli sa k lodným lanám. Opičiak však vybehol po sťažni až do pozorovateľne. Loďmajster zamieril, ibaže v tom okamihu po ňom chrlič ohňa vypľul plamene. Loďmajster sa zatackal dozadu, šmykol sa na banánovej šupke a spadol. Udrel si hlavu o palubu a stratil vedomie. Pištoľ vystrelila. Guľka však nezasiahla svoj cieľ. A našťastie ani plamene.

Ich oranžové jazyky oblizli spodný koniec dechtových lán, podpálili ich a bleskovo vyšľahli nahor. Vystrašená opička zoskočila z pozorovateľne na predný sťažeň. Akrobati sa za ňou jeden po druhom vrhali ako kométy.

Keď posledný z akrobatov pristál na palube, kvapka horiaceho dechtu dopadla na zápalnú šnúru kanónu pripraveného pre prípad pirátskeho útoku. Šnúra vzplanula, kanón vypálil. Ťažká železná guľa preletela cez prístav a urobila dieru do rybárskej lode. Rybári sa pustili do kriku a kliali, poskákali do vody a preplávali k brehu.

V presvedčení, že Dobrodružstvo čelí útoku, šesť muzikantov v levanduľových frakoch a napudrovaných sivých parochniach vytiahlo z puzdier nástroje a pustilo sa do žalospevu. O chvíľu neskôr ich takmer prehlušil mestský hasičský zbor so svojím konským povozom rachotiacim po ulici.

Primadona sa dostala na koniec árie a vydala zo seba ten najvyšší tón. Hasičský zbor horúčkovito čerpal vodu z prístavu a bezhlavo striekal po lanách, takže uhasil plamene, no namočil primadonu spolu so všetkými ostatnými na palube. Speváčka však ďalej so zdvihnutou bradou a s roztiahnutými rukami držala tón. Dav na móle vybuchol do búrlivého potlesku. Klobúky lietali vysoko do vzduchu. Muži plakali, ženy omdlievali. A na kapitánovej kajute sa roztrieštili všetky okná.

Primadona dospievala. Premočená do poslednej nitky podišla k zábradliu a poklonila sa. Ozvalo sa volanie: Bravo!

Opičiak zliezol po prednom sťažni a skočil do náruče svojmu pánovi. Muž s jantárovými očami mu vypáčil z labky sklenené oko, vyleštil ho o chlopňu svojho kabátca a opatrne ho vrátil tam, kam patrilo. Netušil, či je hore nohami, alebo správne, a loďmajster mu to nemohol povedať, lebo bol stále v bezvedomí.

Z kajuty vyšiel kapitán a zmietal si z rukávov črepiny. Postavil sa na palubu, zopäl ruky za chrbtom a prezrel si výjav pred sebou.

„Pán Fleming!“ štekol po prvom dôstojníkovi.

„Pane!“ odpovedal dôstojník a zasalutoval.

„Kto je za toto všetko zodpovedný? A prosím vás, nehovorte mi, že je to…“

„Markíz de la Chance, pane,“ odvetil prvý dôstojník. „Kto iný?“

12

Kapitán Duval zúril.

A Chance sa snažil zo všetkých síl pôsobiť, že ho to mrzí. Bol v tom celkom dobrý, lebo v tom mal veľa praxe.

„Čo tie laná, ktoré ste zapálili, rozbité okná a zničená rybárska loď?“ hrmel kapitán. „Bude to stáť celý majetok!“

„Tak to bude dobre investovaný majetok!“ odvetil Chance a nasadil svoj najočarujúcejší úsmev. „Myslím, že za celý život som nepočul lepšie zaspievanú áriu Lascia ch’io pianga!“

„O to tu nejde, pane!“

„Vždy ide o potešenie, pane,“ oponoval mu markíz. „Na svojej smrteľnej posteli si už nespomeniete na spálené laná a rozbité okná, ale vybavíte si pohľad na mokrú primadonu, ktorej sa lepia šaty na každú plnú a zvodnú krivku, ako majestátnym hlasom trilkuje, a do toho páli kanón a stúpajú plamene. Nech si skupáni spočítajú mince, pane. My dvaja budeme počítať okamžiky plné úžasu a radosti!“

Kapitán, ktorý počas plavby pretrpel už mnohé podobné predslovy, si stisol koreň nosa. „Povedzte mi, markíz, ako sa ten opičiak vlastne dostal k loďmajstrovmu sklenenému oku?“

„Stavili sme sa pri partičke kariet. Ja som dal do stávky päť dukátov a loďmajster sklenené oko. Ten blázon si ho vybral z jamky a položil ho na moje mince. Pýtam sa vás, kapitán, stretli ste niekedy opicu, ktorá by odolala sklenenému oku?“

Kapitán ukázal na Nelsona usadeného na markízovom pleci. „Možno by som mal peniaze za tie škody vymáhať od neho.“

Chance siahol do kabely, ktorú mal položenú pri nohách, a vytiahol z nej tučný kožený mešec. „Pokryje náklady toto?“ opýtal sa a hodil ho kapitánovi.

Ten mešec otvoril, prepočítal mince a prikývol. „Za chvíľu sa spustí nástupný mostík,“ oznámil. „Keď sa nabudúce rozhodnete plaviť po mori, markíz, nájdite si, prosím, loď niekoho iného.“

No Chance ho už nepočúval. Otočil sa a kontroloval, či z podpalubia vyšli všetci členovia jeho družiny. Potreboval ich do poslednej nohy. Mieril na vidiek a tam nie sú žiadne operné sály. Žiadne honosné divadlá ani koncertné siene. Nie sú tam ani takmer žiadne kaviarne a len pár cukrární, kníhkupectiev či reštaurácií. Bez svojich hudobníkov, akrobatov, hercov, primadony, balerín, veštkyne, chrliča ohňa, hltača mečov, vedca a kuchára by tam neprežil ani päť minút.

„Počkať! Chýba kuchár!“ zvolal Chance, keď si ich v hlave všetkých prepočítal. Pozrel na Nelsona. „Kde je?“

Opičiak si labkami zakryl ústa a nafúkol líca.

„Už zase,“ zamrmlal markíz.

O chvíľu neskôr sa z podpalubia vytackal na kormu nevysoký holohlavý muž v dlhom čiernom koženom plášti, s červenou šatkou okolo krku. Bol celý pokrčený a mal zastretý zrak. Jeho sivá tvár pripomínala týždeň starú ovsenú kašu.

„Morská choroba,“ zašomral, keď podišiel k markízovi.

„Morská choroba vravíš? Tak sa po francúzsky povie, že si ‚včera vypil priveľa ginu‘?“ opýtal sa ho Chance a nadvihol obočie.

Kuchár sa strhol. „Musíš hovoriť tak nahlas?“ Oprel sa čelom o zábradlie. „Prečo, preboha, tak zdržujú s tým mostíkom? A kam to vlastne ideme? Povedz mi, že do Paríža.“

„Obávam sa, že nie. Ideme do Saint-Michel.“

„O tom som nikdy nepočul.“

„Je to dedinka na vidieku.“

„Neznášam vidiek. Prečo tam ideme?“

Chance zovrel zábradlie. Myslel na mapu tej dievčiny, volala sa Isabelle. Vybavil si koniec jej cesty. Tie červené šmuhy. Tvrdé línie vyškriabané do pergamenu, akoby ich robil šialenec.

A potom si spomenul, že ich skutočne urobil šialenec.

„Dá sa zmeniť… jej cesta,“ zašepkal. „Môžem ju zmeniť. Dokážem ju zmeniť.“

„Aká cesta?“ nechápal kuchár. „O čom to hovoríš? Prečo…“

Odmlčal sa. Jeho pozornosť upútalo niečo dole pod nimi. Chance to zbadal tiež.

Po rušnej ulici pozdĺž prístavu prechádzal rýchly čierny koč. V jeho okne sa vynímala tvár – ženská tvár, bledá a zvráskavená. Musela vycítiť, že sa niekto pozerá, lebo zrazu zdvihla pohľad. Sivými očami vyhľadala markízove a zabodla sa do nich. Ten nemilosrdný pohľad mu napovedal, že v tomto súboji sa nebude žiadať o zľutovanie a žiadne ani nepríde.

Kuchár sa zhlboka nadýchol a zase vydýchol. „To kvôli nej sme tu, však?“ vyzvedal.

Chance prikývol.

„To neveští nič dobré. Táto je zo všetkých troch najhoršia, a to je čo povedať. Prečo sem prišla? Prečo sme sem prišli my? Prezradíš mi to vôbec niekedy?“

„Prišli sme bojovať,“ odvetil markíz.

„A za čo tentoraz? Za zlato? Slávu? Vašu hrdosť?“ V kuchárovom hlase zaznievala uštipačnosť.

Chance sledoval, ako koč so sudičkou zahol za roh a zmizol z dohľadu. „Za jednu dušu. Dušu jednej dievčiny.“

Kuchár prikývol. „To si mal povedať hneď. Za niečo také sa oplatí bojovať.“

Sklený výraz z kuchárovej tváre zmizol a nahradilo ho odhodlanie. Strčil si prsty do úst a zahvízdal, až to trhalo uši. Potom odpochodoval a hulákal pritom na nešťastného námorníka, aby niekto konečne spustil ten prekliaty mostík. Kúzelníčka, akrobati a ostatní členovia markízovej družiny pobiehali po palube a balili si veci.

Chance vzal kabelu, prehodil si ju cez plece a nasledoval svojho kuchára. Ak si chce udržať akúkoľvek nádej na víťazstvo, musí zostať vždy o krok pred sudičkou, a už teraz bol desať krokov pozadu.

13

Isabelle, spotená, špinavá a potlčená, sa v sedle predklonila a prehovorila na svojho koňa: „Maman sa ťa pokúsila predať, Martin. Vedel si to? Na bitúnku, kde by z tvojich kostí vyvarili lepidlo. To ja som ju zastavila. Možno by si sa nad tým mal zamyslieť.“

Starý, pomalý a mrzutý Martin mal prehnutý chrbát, krivé kopytá a nervóznu povahu, ale nič iné Isabelle nezostávalo.

„No tak,“ poháňala ho. Vrazila mu päty do slabín a pokúšala sa ho prinútiť, aby sa na dvore pustil do klusu. Ibaže kôň mal iné predstavy. Chvíľu unavene cválal a potom zrazu zastal – tak prudko, až dievčina vyletela zo sedla. Sťažka dopadla, prevalila sa na chrbát a zostala ležať na zemi a stonať.

Za toto dopoludnie ju Martin zhodil už tretí raz. Isabelle bývala dobrá jazdkyňa, ibaže teraz bolo všetko úplne inak. Nemohla svoju váhu poriadne rozložiť do strmeňov. Tam, kde by sa prstami pravej nohy mala zachytiť, nebolo čím. A keďže nebola schopná poriadne balansovať, ťažko sa jej zvládali situácie, keď sa Martin vzpínal, vyhadzoval alebo prudko zastavoval.

Pády ju však neodradzovali. Nezaujímala ju hlina na tvári, modriny či bolesť. To všetko jej pomáhalo zabudnúť, že Ella je preč. Že Ella vyhrala. Že Ella má teraz všetko a ona nič.

Stále ležala na zemi a civela na mraky uháňajúce po oblohe, keď sa nad ňu sklonila tvár a zaclonila jej výhľad.

„Koľkokrát si už dnes spadla?“ opýtala sa jej Tavi. Nečakala však na odpoveď. „Zabiješ sa.“

„Keď budem mať šťastie.“

„Prestaň. Už nemôžeš jazdiť.“

Pri tom pomyslení Isabelle zaplavil strach. To predsa nie je pravda. Nemôže dopustiť, aby to bola pravda. Jazdenie bolo to jediné, čo jej zostalo. To jediné, čo ju držalo nad vodou, kým sa jej hojila noha. Kým si zvykala na to, že už nechodí, iba kríva. Kým odchádzali sluhovia. Kým maman zatvárala okenice a zamykala dvere. Kým kamenné steny zarastali burinou.

„Prečo si tu?“ opýtala sa sestry. Tavi vždy radšej zostávala vnútri v spoločnosti kníh a rovníc.

„Prišla som ti povedať, že musíme zájsť na trh. Už to nemôžeme odkladať.“

Isabelle na ňu zažmurkala. „To nie je dobrý nápad.“

Po okolí sa rozšírili reči. O sklenenej črievičke a o tom, čo si sestry urobili, aby im sedela ako uliata. O tom, ako sa správali k Elle. Deti na ich dom hádzali blato. Niekto im kameňom rozbil okno. Isabelle vedela, že ak sa vyberú do dediny, iba si koledujú o ďalšie problémy.

„Máš lepší nápad?“ opýtala sa jej Tavi. „Potrebujeme syr. Šunku. Maslo. Chlieb sme neochutnali niekoľko týždňov.“

Isabelle vzdychla, vstala a oprášila sa. „Budeme si musieť vziať povoz,“ vyhlásila. „Pešo ísť nemôžeme. Nie s tými našimi…“

„Dobre. Tak zapriahni Martina. Ja zájdem po košíky,“ prerušila ju sestra stroho a vyrazila do kuchyne. Nerada sa bavila o ich zmrzačení. O Elle. O čomkoľvek.

„Dobre,“ hlesla Isabelle a dokrívala ku koňovi.

Stále si nezvykla na svoj pomalý, nevyrovnaný krok. Tavi nebola zmrzačená tak vážne. Keď sa jej päta zahojila, začala znovu chodiť normálne. Isabelle však pochybovala, že by sa to mohlo podariť aj jej.

„A Izzy…“

Otočila sa. Tavi sa mračila.

„Čo?“

„Správaj sa slušne. V dedine. Myslíš, že to zvládneš?“

Isabelle len mávla rukou a siahla po Martinových opratách. Popravde netušila, či to dokáže. Snažila sa správať slušne. Už roky. V salónikoch a tanečných sálach, na záhradných večierkoch a večeriach. So zopnutými rukami a zaťatými zubami sa snažila byť taká dcéra, akú z nej chcela mať maman: príjemná, milá, ohľaduplná, láskavá, zdržanlivá, nežná, trpezlivá, sympatická a skromná.

Niekedy to fungovalo. Deň alebo dva. Ibaže potom sa vždy niečo stalo.

Ako vtedy, keď na luxusnej večeri, ktorú usporiadala maman, jeden kadet čerstvo po návrate z prvého ročníka vojenskej akadémie tvrdil, že druhá púnska vojna sa skončila, keď Scipio porazil Hannibala v bitke pri Zame. Isabelle ho opravila, on sa rozosmial a vyhodil jej na oči, že nevie, o čom hovorí. Po tom, čo priniesla z knižnice svoju obľúbenú knihu – Ilustrované príbehy najväčších vojvodcov sveta – a dokázala, že v skutočnosti vie, o čom hovorí, ju nazval nelichotivým slovom. Popod nos. Naštvane mu to vrátila. No už nie šeptom.

Maman s ňou týždeň neprehovorila.

A potom tu bol ten večer, keď sa zúčastnila na plese v château jednej barónky, tancovanie ju nudilo a chcela sa ísť prejsť. Vôbec nemala v úmysle pustiť sa do duelu s barónom, ibaže on ju našiel, ako si vo vstupnej hale prezerá dve šable zavesené na stene, a ponúkol sa, že jej ukáže, ako to s nimi vie. Ona mu to ukázala tiež, a pritom mu z kabátca odsekla niekoľko gombíkov a porezala ho na brade.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nevlastná sestra.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.