Martin Drtina

LIREGO

© Martin Drtina, 2020

© Nakladatelství LIREGO s.r.o., 2020

ISBN 978-80-907828-7-7 (tisk)

ISBN 978-80-907932-3-1 (EPUB)

ISBN 978-80-907932-4-8 (MOBI)

Lucii a Mikulášovi,
mým nejmilejším příběhům

OBSAH

ČÁST PRVNÍ
Prázdniny v Budějovicích

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

ČÁST DRUHÁ
Jinde

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

ČÁST TŘETÍ
Smrt nad ránem

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

ČÁST ČTVRTÁ
Uroboros

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

Možná se to takhle stalo.

Možná to bylo jinak.

Pokaždé, když si vybavíte nějakou vzpomínku, vlastně ji tím znehodnotíte.

Vzpomínky se mění.

Dva lidé si tu samou věc nepamatují stejně.

Ale to je jedno.

Není důležité, jak se to stalo, ale jak se to vypráví.

ČÁST PRVNÍ

Šah je krásná. Má dlouhé černé vlasy, snědou pleť a oči světle modré jako ty nejčistší arktické ledovce. Skrývá se v nich čas.

Šah je Strážkyní příběhů.

Šah nás chrání. Příběhy totiž mohou i zraňovat.

Šah žije JINDE.

A víc toho zatím vědět nepotřebujete. Hlavně na ni myslete. Představujte si ji. Někomu o ní povězte.

Šah je teď totiž mrtvá.

A přivést zpět ji může jen příběh.

Tenhle příběh.

„Příběhy jsou to nejcennější, co máme,“ říkal profesor Liška a Bert si teď naplno uvědomoval, jaká je to pravda. Tenkrát na střední se tomu ale s Petrem smáli. Profesor Liška si toho všiml a trochu se zamračil: „Vy se smějete, ale jednou to pochopíte. Celý váš život se skládá z maličkých příběhů, odboček a kudrlinek, které dohromady tvoří něco velkého. Něco, co je třeba si zapamatovat. Bez příběhu totiž nejste nic. To příběhy vám dodávají na barevnosti, rozjasňují váš život a díky nim pak v očích ostatních záříte. Hýčkejte si svoje příběhy a hlavně, hlavně je vyprávějte.“

Teď by Bert rád něco vyprávěl, ale v hlavě měl úplně prázdno. Přál si, aby tu byl Petr, který to s příběhy uměl. Uměl bylo to správné slovo. Od té nehody vlastně vůbec nic nenapsal. Ale pryč od Petra, teď musí vymyslet nějaký příběh. Nějakou pohádku.

Poposedl si v křesle u hlavy postele, podíval se do dvou párů dychtivých dětských očí, které se na něj z polštářů upíraly, a byl naprosto v koncích.

Samozřejmě se zpočátku snažil vykrucovat. Nadnesl, že už jsou děti dost staré na to, aby si něco samy přečetly, jenže dobře věděl, že mu to bude k ničemu. Sourozenci oponovali, že je bolí oči, že už jsou unavení a že stejně všechny pohádky z knížek znají, takže Bert kapituloval.

Jako obvykle se mu hlavou honily jen ty pro tuhle chvíli nejnevhodnější myšlenky. Opakoval si slovo „pohádka“, ale bylo to jen horší. Vzpomínal si totiž jen na původní verzi Šípkové Růženky. Jenže nemohl dvěma desetiletým dvojčatům povídat o tom, jak spící Růženku princ znásilnil a ona ve spánku porodila dítě.

Promnul si oči a snažil se přijít na něco jiného. V duchu ale pořád viděl, jak se čerstvě narozené dítě, celé od krve a s neodstřiženou pupeční šňůrou, plazí po matčině těle nahoru, aby jí pak mohlo vysát otrávený trn z rány a tím ji probudit.

„Strejdo Berte, my bez pohádky neusneme,“ pískla Eliška a šťouchla do svého bratra. „Že ne, Tome?“

Tomáš zavrtěl hlavou, ale nespouštěl z Berta oči.

Bert cítil, jak mu po zádech stéká studený pot. Malou mořskou vílu jim taky vyprávět nebude, to věděl jistě. Pohádka, která končí sebevraždou, asi nebude pro tyhle dvě děti zrovna ideální. I když musel uznat, že ta proměna ve vítr je opravdu hodně poetická. Tenhle konec se mu zamlouval o hodně víc než ten od Disneyho.

„A co takhle Jeníčka a Mařenku?“ zkusil nadhodit Bert.

„To znáááme,“ zívnul Tomáš.

„Hmmm,“ zabručel Bert a stočil pohled k oknu. Uvědomil si, že se noční bouřka přehnala. Bubnování kapek o parapet ustalo a místo modrého světla blesků teď do potemnělé ložnice proudilo žluté světlo z osvětlené Černé věže. Bert měl tuhle dominantu Českých Budějovic moc rád a i když ji měl na očích každý den, nikdy se mu neokoukala. Výhled na ni mu teď na konci června sice kazily košaté stromy v parku, ale to mu nijak zvlášť nevadilo. Tedy až na ten věčný křik ptáků. A nejhorší ze všeho byly vrány. Ten jejich skřek člověku opravdu drásal nervy.

Najednou ho to napadlo. Už věděl, co bude dětem vyprávět.

„Už to mám, děcka,“ usmál se.

„Jo?“ zvedla jedno světlé obočí Eliška a Berta v tu chvíli úplně ohromilo, jak moc se ta malá holka podobá jeho sestře. Pak mu ale došlo, že to zase takový zázrak není; přece jen to byla její dcera.

„No jo,“ kývnul hlavou. „Jsem si jistý, že takovouhle pohádku ještě neznáte.“

„A o čem je, strejdo?“ chtěl vědět Tomáš a trochu se pod peřinou zavrtěl. Loktem při tom šťouchnul svoji sestru do žeber a ta mu to samozřejmě oplatila. Bert si až doteď myslel, že jeho jeden a půl lůžková postel je pro dva dost velká, ale když se do sebe sourozenci pustili a začali se prát, musel svůj názor přehodnotit.

„Nechte toho, vy dva!“ zvýšil hlas. „Nebo vám nic neřeknu, zhasnu a odejdu.“

Děti se jako mávnutím kouzelného proutku uklidnily. Eliška sice ještě šťouchla do Tomáše, protože vždycky musela mít poslední slovo, ale Tomáš jí to naštěstí neoplatil.

„Můžu vyprávět?“ zeptal se Bert a jemně přitáhl Elišce strakatou peřinu až pod bradu. Blonďatá holčička pokývala hlavou.

„A o čem to teda bude, strejdo?“ vyzvídal Tomáš, který svou předchozí otázku evidentně nezapomněl.

„Bude to o vránách,“ řekl Bert a zabořil se do křesla.

„O vránách?“ protáhl zklamaně Tomáš. „O těch hnusných ptácích?“

„Jo, přesně o těch,“ odtušil Bert. „Málo se totiž ví, že kdysi dávno hnusní nebyli.“

„A jaký teda byli?“ chtěla vědět Eliška, kterou to zaujalo.

„Byli krásní,“ odpověděl Bert a založil si ruce na prsou. „Byli celí bílí a místo toho skřeku, který vydávají teď, zpívali nádherným hlasem.“

„A co se s nima teda stalo?“ zajímal se Tomáš.

„K tomu se dostaneme,“ usmál se Bert. „Můžu tedy začít od začátku?“

Děti pokývaly hlavami a zavrtaly se pod peřiny.

„Určitě máte ve škole angličtinu, že jo?“ nadhodil Bert a aniž by čekal na odpověď, pokračoval dál. „Takže jistě víte, co znamená slovo ‚murder‘.“

Dvojčata zavrtěla hlavami.

„To znamená ‚vražda‘,“ poučil je Bert.

„Vraaaaždááá,“ vydechl šeptem Tomáš a bleděmodré oči se mu rozsvítily v očekávání nějakého krváku.

„Přesně tak,“ pokýval hlavou Bert, ze kterého najednou všechna úzkost spadla. Teď už věděl, co chce vyprávět, a jen hledal ta správná slova, jakými to řekne. Slova totiž umí zázraky. „Ale možná nevíte, že hejnu vran se anglicky taky říká ‚vražda – murder‘.“

„Fakt?“ podivila se Eliška.

„No jo,“ pokýval hlavou Bert. „Vrány se sletí dohromady a vyprávějí si ty nejděsivější příběhy, které za poslední dobu viděly. Příběhy o vraždách, zlomených srdcích a dalších hnusných věcech. Proto vám při jejich křiku občas tuhne krev v žilách. Ale nebylo to tak vždycky. Než se z jejich sněmu stala vražda, říkalo se mu ‚blessing-požehnání‘.

Jak už víte, kdysi dávno totiž měly vrány peří bílé jako čerstvě napadlý sníh, chytrá černá očka jako dva korálky, a zobáčky červené jako zbrusu nová střecha. Když se sletěly v parku, povídaly si jen o dobrých věcech. O dobrých skutcích, které viděly. O legračních příhodách, které se jim staly. O lásce. A lidé, kteří šli zrovna kolem jejich sněmu a zaslechli jejich švitoření, měli hned lepší náladu a usmívali se na sebe. Sice jejich povídání nerozuměli, ale i tak z něj měli dobrý pocit.

Jenže když se má někdo dobře, spoustu lidí tím naštve. Vrány už dlouho pozoroval jeden šotek a vůbec se mu nezamlouvalo, že jsou spolu takhle šťastné. Začal tedy vymýšlet plán, jak jim to překazit. A pak mu to došlo. Jak nejvíc ublížit těm, co se mají rádi?

Počkal si na další sněm. Pozorně sledoval, které vrány se k sobě mají nejvíc, které se mají nejradši. A když si ptáci potom vypověděli vše, co měli na srdcích, seslal na polovinu z nich kouzlo zapomnění.

Druhého dne se v parku slétla jen polovina vran. Na ptácích bylo vidět, že jsou nervózní. Nezpívali a jen trhaně natáčeli hlavy všemi směry; hledali své spřízněné duše, které ale nepřilétaly. Ti vnímavější lidé, co šli okolo, si toho všimli a trochu svraštili obočí. Také jim to přišlo zvláštní. Někteří z nich měli po kapsách pár semínek, ale když je ptákům hodili, bílé vrány si jich ani nevšimly. Lidé pak pokrčili rameny a pokračovali v chůzi. Jejich den byl ale o něco smutnější; už se díky vránám neusmívali.

A vrány čekaly. Den se změnil v noc, ale druhá polovina sněmu nikde. Nakonec to jedna z nich nevydržela, otevřela zobáček a vydala ze sebe srdceryvný křik.

Na tohle přesně šotek čekal. Seskočil z nejbližšího stromu přímo doprostřed sněmu a začal se škodolibě smát, až se za břicho popadal. Vrány na sebe udiveně koukaly a vůbec nechápaly, co se to děje.

Když už šotka ze smíchu bolela všechna žebra, trochu se uklidnil a vránám prozradil, co jim provedl. Řekl jim o kouzlu zapomnění, o tom, že jejich lásky si je nepamatují, že vůbec nevědí, že kdy měly nějakou spřízněnou duši. Že sice cítí, že mají v srdci díru, ale netuší, jak by ji mohly zaplnit. A tak odletěly pryč a doufají, že se jim tu díru podaří zaplnit někde jinde.

Potom šotek lusknul prsty a zmizel.

A všechny vrány naráz začaly plakat. Křičely a kvílely a lidé se za nimi otáčeli a najednou jim bylo těžko u srdce. Slzy se vránám koulely z očí a ptáci nebyli k utišení. Plakali a plakali, až měli od slz všechno peří promáčené. A protože je smutek černý a slzy smutku také, všechno peří jim zčernalo. A zčernala jim i srdce.

Vrány se sice v parku setkávaly dál, ale už si nepovídaly o pěkných věcech. Bavily se o smutku, o smrti a o zlomených srdcích. Z požehnání se stala vražda.

A šotek si škodolibě mnul ruce.“

Bert skončil své vyprávění a podle výrazu v dětských tvářích mu bylo hned jasné, že jim tenhle příběh povídat neměl. Eliška na něj koukala s otevřenou pusou a Tomáš potichu popotahoval. Bertovi došlo, že jako obvykle špatně odhadnul situaci. S dětmi to prostě neuměl. Bylo mu trapně.

„A máma teď taky zčerná a bude navždycky smutná?“ pípnul po chvilce Tomáš.

Bert se kousnul do spodního rtu. Že na to nepomyslel dřív, než tenhle bláznivý příběh vypustil z pusy. Sestřiny děti u sebe neměl náhodou; švagr se totiž před pár týdny naprosto zbláznil a ze dne na den rodinu opustil. Prohlásil, že se zamiloval, že už dlouho má milenku, že s ní chce žít, že je mu to líto, ale že se stěhuje k ní. Pro Bětku, Bertovu sestru, to bylo jako blesk z čistého nebe. Vůbec to nečekala. A zhroutila se. Proto teď její dvojčata hlídal on.

„Ale kdepak,“ snažil se to zachránit Bert, který si naplno uvědomoval, jaká je podvědomí mrcha. Za jiných okolností by si na tenhle příběh, který kdysi někde četl nebo slyšel, vůbec nevzpomněl. „Tohle byl přece příběh o vránách. S lidmi je to úplně jiné. Lidé nejsou vrány.“

„Takže se s tátou zase najdou a budou spolu?“ zeptal se Tomáš a upřel na Berta pohled plný naděje.

„Já…“ vydechl Bert, který byl s rozumem v koncích.

„Nech toho, Tomáši,“ ozvala se najednou rázně Eliška. Převalila se na bok, aby bratrovi viděla do obličeje, a pevným hlasem pokračovala. „Už nejsi malinkej, tak toho nech! Oni si to vyřeší sami!“

Bert na děti v posteli jen nevěřícně zíral. Nechápal, kde se to v té desetileté holčičce vzalo. Uvědomoval si ošklivou pravdu, že dětem prostě nerozumí.

Tomáš s Eliškou si chvilku koukali z očí do očí. Potom se chlapec otočil čelem ke zdi a zády k sestře, přitáhl si peřinu až po uši a smutně hlesl: „Dobrou noc.“

„Dobrou,“ odtušila Eliška, která se k bratrovi taky otočila zády a teď koukala přímo na Berta. Ten si všiml, že pevně sevřela oči. Zpod semknutých víček se jí ale vydrala ven slza a zůstala jí viset na řasách.

Bert natáhl ruku a jemně Elišku pohladil po blonďatých vlasech. Nic neříkal, protože to nechtěl ještě zhoršit. Paseku už dneska nadělal dost velikou. Slova někdy bolí víc než cokoliv jiného.

Pomalu se zvedl z křesla a přešel na druhou stranu pokoje. Už se chystal zhasnout, když se za ním ozval tichý hlásek.

„Jak uděláš, aby se dva lidi měli rádi?“ zašeptal Tomáš.

Bert se zarazil.

Jak se to udělá? Netušil. A silně pochyboval, že na tuhle otázku zná odpověď vůbec někdo.

„Musíš si to moc přát a neztrácet naději,“ řekl první věc, která ho napadla. Dobře ale věděl, že to tak není.

„Dobrou, Berte,“ pípnul Tomáš, kterému tahle odpověď nejspíš stačila.

„Dobrou, děti.“

Bert zavřel oči, vydechl a zhasnul světlo.

Ložnici teď osvětlovalo jen maličké žluté světýlko; smajlík zastrčený v zásuvce. Bert si vzpomněl na jednu párty, kdy Petr sebral nějaké holce rudý lak na nehty a jedinou kapkou toho smajlíka vylepšil, aby vypadal jako z Watchmenů. Rychlým pohledem teď smajlíka zkontroloval a přesvědčil se, že tam ta rudá kapka stále je.

Vyšel z ložnice, potichu za sebou zavřel dveře, zalezl si do připraveného pelechu na gauči v obýváku a přemýšlel, jak udělat, aby měl někdo rád aspoň jeho.

Později si vůbec nepamatoval, kdy tu noc usnul.

Petr se probudil se solidní kocovinou. Ležel na boku tváří ke zdi, oči ho pálily, hlava mu třeštila a v puse cítil pachuť, jako by si v ní myši udělaly hnízdo. Připadalo mu, že mu v noci jazyk i zuby porostly nějakou podivnou plísní nebo mechem. Přejel si jazykem po zubech, ale vůbec to nepomohlo. Pomalu vytáhl zpod peřiny ruku, dal si dlaň před pusu a lehce vydechl. Pak nasál nosem a okamžitě usoudil, že už to dělat nebude. Aspoň do doby, než si vyčistí zuby.

Promnul si bolavé oči a zaostřil pohled na stěnu před sebou. S povděkem kvitoval, že se mu v opilosti nějakým způsobem podařilo dorazit do svého bytu, protože tu ložnici bezpečně poznával.

Najednou ho přepadl pocit. Pocit, jako by nebyl v posteli sám. Rychle se otočil a na polštáři vedle sebe uviděl dlouhé rozcuchané černé vlasy a hlavu otočenou ke zdi. Uvědomil si, že je úplně nahý a začal vzpomínat, co to včera, sakra, zase dělal.

S jistotou věděl, že začal pít už brzy po obědě. Tradičně odstartoval bílým vínem se sodovkou, postupně se propracoval až k ginu s tonikem a pomalu ale jistě se propadal do hlubin opilosti. Jenže ne dostatečné, protože si vzpomínal, co přišlo dál.

Asi v šest večer, už značně nalámaný, odešel na nějakou schůzku. Jenže na jakou? No jasně, přece za psycholožkou, aby se opět už asi po tisící vyzpovídal ze svých pocitů. Jenže to on nechtěl. Nechtěl se o tom bavit. O té nehodě. Nechtěl na ni myslet, nechtěl na ni vzpomínat a už vůbec o ní nechtěl vyprávět nějaké cizí ženské. I když pěkné, to jí musel nechat.

Zarazil se. Letmo se opět podíval na vlasy rozhozené na polštáři a pak pevně stiskl oči. Určitě to musela být ona. Psycholožka.

Jako pod stroboskopem mu v hlavě běžely útržky včerejšího večera. Sedí na křesle. Psycholožka se mračí. Něco jí říká. Psycholožka se mračí. Malý stříbrný řetízek na jejím krku. Výstřih. Psycholožka se usmívá. Už nejsou u ní v ordinaci, ne, jsou někde v restauraci. Psycholožka si na prst natáčí své černé vlasy. Hluk. Barvy. Těla. Nějaký klub. Psycholožka tančí a její kůže je modrá. Modrá a červená a žlutá a černá. A pak tma. Konec vzpomínkového filmu.

„Dobré ráno,“ ozval se náhle chraptivý ženský hlas a Petr sebou okamžitě trhnul. Vzpomněl si na klasické pravidlo sexu na jednu noc – je to stejné, jako když v přírodě potkáte divoké zvíře; bojí se vás víc než vy jeho. Pokud tedy zrovna nemá mladé, napadlo Petra a hlavou mu bleskla myšlenka na to, jak ho rozlícená matka-samice-psycholožka nahání po ložnici. Asociace jsou někdy mrchy.

„Dobré ráno, slečno doktorko,“ pronesl pomalu Petr a s trapným nuceným úsměvem se obrátil na ženu ležící vedle něj. Všiml si, že se otočila na záda a peřinu si přitáhla až pod bradu. Nejspíš se stydí, napadlo ho. Několik jednorázovek už měl za sebou, takže věděl, že je to typické.

A opět klasika – trapné ticho. Petr sice věděl, že trvá jen několik vteřin, ale v takové chvíli člověku i vteřiny připadají jako minuty.

„Dáte si něco k snídani, doktorko,“ pronesl první věc, která jeho mozek přizabitý kocovinou napadla.

„Ne, díky,“ snažila se usmát černovláska. „A myslím, že ta doktorka už nebude nutná, Petře. Asi mi říkej Jano, ostatně jako jsi to dělal včera celý večer.“

„Jo, jasně, v pohodě,“ vykoktal Petr. „Měli jsme… „

„Vzhledem k tomu, že jsem nahá, tak asi ano. Ty si to nepamatuješ?“

Petr zavrtěl hlavou. Po zkonzumování určitého a značně nadměrného množství alkoholu měl okna. A liboval si v nich. Byly to chvíle, kdy to nebolelo. Kdy jel na autopilota a všechna bolest a vina byla pryč.

„Fajn,“ pronesl a očima pátral po ložnici, kde se válejí jeho trenýrky. Našel je u nočního stolku, hned vedle černé krajkové podprsenky a bílé halenky. Byl si jistý, že tyhle dva kusy oděvu rozhodně nepatří jemu. Rychlým pohybem se pro trenýrky natáhnul a pak se opět přikryl peřinou. Takhle maskovaný se do trenek pracně nasoukal.

Otočil se na Janu a zjistil, že ho černovláska s úsměvem pozoruje.

„Ty jsi fakt divný, víš to?“ zeptala se ho a nadzvedla jedno obočí. „Včera jsi byl za hrdinu a teď se tady stydíš.“ Pak sklopila oči: „Víš, já tohle ale nedělám.“

„Jo, já taky ne,“ ujišťoval ji Petr. Po vteřině ale dodal: „Moc ne.“

„Vždycky ses mi líbil, to nepopírám,“ pokračovala Jana. „Ale nejvíc mě asi dostalo, že ses mi včera večer konečně otevřel. Že jsi o té bouračce začal mluvit. A taky o tom, jak se s tím vyrovnáváš. Jak si vyprávíš ten příběh. To bylo fakt krásný, víš?“

Petr se zhrozil. Věděl, na co psycholožka naráží. Opravdu asi musel být úplně sťatý, když jí povídal o tomhle. Alternativní realita a tak. Tohle ale byl příběh jen pro něj a nikdo jiný ho slyšet neměl.

„Víš,“ pípla ještě černovláska, „Možná bys měl zkusit napsat tohle, když ti nic jiného psát nejde. Třeba tím ten blok prorazíš.“

Petr se na ni podíval a smutně zavrtěl hlavou: „To je jen pro mě. A evidentně teď už i pro tebe, když se ti to ze mě povedlo nějakým kouzlem vymámit. Ale psát o tom nebudu.“

„Jak chceš,“ pokrčila Jana rameny. „Víš co? Možná bych si dala kafe.“

„Dobře, snad tu ještě nějaké mám,“ usmál se Petr, vyskočil z postele a odebral se do kuchyně. Stejně mu bylo jasné, že se ho Jana jen snažila nějak vystrnadit z ložnice, aby se mohla obléct.

V kuchyni pustil rychlovarnou konvici, vyndal z police dva hrnečky a nasypal do nich instantní kávu.

„Mám jen rozpustný!“ zavolal. „Nevadí?“

„Ne!“ ozvalo se z ložnice. „Kde máš koupelnu?“

„Tady, vedle kuchyně!“

Za pár chvil už za zády uslyšel tiché kroky a pak bouchnutí dveří, jak Jana zmizela v koupelně. Ani se nenamáhal se na ni otočit, radši jen sledoval bublající konvici při tom si nervózně okusoval palec levé ruky.

Když konvice cvakla, zalil kávu vroucí vodou a hrneček odnesl ke stolu v kuchyni. Posadil se na jednu židli a čekal. Z koupelny slyšel tekoucí vodu, která ale za pár chvil ustala. Pak Jana vyšla ven. Už vypadala mnohem lépe než před několika minutami v posteli. Petr nechápal, jak to ty ženské dokážou. Byl si jistý, že on má obří pytle pod očima, vlasy rozcuchané a pravděpodobně přeležené na jednu stranu a musí být bledý jako upír.

„Promiň,“ špitla Jana a zavřela za sebou dveře do koupelny, „ale to kafe už nestihnu, už musím běžet.“

„Jasně,“ zabručel Petr, ale malinko se mu ulevilo.

„Mám schůzku s pacientem, víš?“

„Jo, v pohodě.“

Jana mezitím přešla do předsíně a chystala se k odchodu.

„Kdy máme další schůzku?“ zeptal se bez zájmu Petr jen proto, aby řeč nestála. Očima pozoroval kulatý zadek předkloněné Jany a poprvé zalitoval, že byl včera tak moc opilý, že si z nočního sexu nic nepamatuje. Ale možná to je lepší, usoudil vzápětí, protože v takovém stavu asi žádný světoborný výkon nepředvedl.

Jana neodpovídala. Nejprve si nazula obě boty, pak se narovnala, otočila se na Petra a zkoumavě se mu zadívala do očí.

„Ty to asi nechápeš, co?“

„Co nechápu?“ zkrabatil Petr čelo.

„Už nemůžu být tvoje doktorka, Petře.“

„Protože jsme se spolu vyspali?“

„Přesně tak,“ píchla mu Jana ukazováček do nahé hrudi.

„Škoda,“ pokrčil rameny Petr, ale přistihl se, že ho to vůbec nemrzí. Spíš byl někde v hloubi duše rád, že už k téhle psycholožce, která ho dokázala rozmluvit, chodit nemusí. Od té nehody se nerad bavil o svých pocitech. Uzavřený býval i předtím, ale teď ho nějaké svěřování vyloženě štvalo.

„Pošlu ti číslo na kolegyni,“ snažila se to zachránit Jana.

„To budeš moc hodná.“

„Tak jo,“ křečovitě se pousmála černovláska.

„Tak jo,“ zabručel Petr.

„Tak se měj,“ naklonila se k němu Jana a vlepila mu letmou pusu na tvář.

„Ahoj,“ zdvihl koutky úst Petr, ale musel se k tomu hodně přemáhat.

Pak černovláska otevřela dveře a zmizela v chodbě. Petr za ní zabouchl.

Když na tuhle trapnou ranní chvilku později vzpomínal, litoval, že se s ní nerozloučil nějak lépe. V životě už ji pak totiž nikdy neviděl.

Přešel zpátky do kuchyně, oba hrnečky s horkou kávou vylil do dřezu a okamžitě se odebral do koupelny. Všiml si, že je zrcadlo zamlžené. Trochu čekal, že na něj Jana třeba napsala své telefonní číslo jako v nějakém romantickém filmu, nebo třeba Vítej v klubu AIDS jako v nějaké městské legendě, ale nic takového tam nespatřil. Jen nezřetelný odraz svého obličeje.

Rukou setřel sraženou vlhkost a obličej si důkladně opláchl studenou vodou. Moc to nepomohlo; ze zrcadla na něj stále zíral podivný bledý muž s černými kruhy pod očima a narudlým bělmem. Raději se tedy odebral do sprchy a pět minut na sebe nechal téct vlažnou vodu. Maličko ho to probralo, ale bylo třeba se nakopnout něčím černým, voňavým a horkým.

Za pět minut už byl Petr oblečený a vyšel z domu do slunečného rána. Oči ho sice stále pálily a v hlavě mu bolestivě pulzovalo, ale svěží vzduch mu udělal dobře. Usoudil, že nejlepší bude sednout si někam na náměstí Přemysla Otakara II. a dát si tam čerstvou kávu.

Petr bydlel na Lannově třídě, která spojovala nádraží s centrem města, takže to měl na náměstí kousek. Zapojil se do průvodu spěchajících lidí a mířil směr pošta. Přešel ulici Na sadech, minul pizzerii, poštu nechal po levé ruce a Kanovnickou ulicí pokračoval na náměstí.

Z oken nedaleké konzervatoře se linuly zvuky klavíru; některý ze studentů pravděpodobně cvičil. Petr v tónech, které oddělovaly krátké pauzy, poznal Pro Elišku a maličko se pousmál. Přesně tohle taky hrál, když před nějakými dvaceti lety krátce chodil do hudební školy. Moc dlouho mu to ale nevydrželo; klavír opravdu nebyl nástroj pro něj. To spíš kytara. Elektrická. Trochu teď zalitoval, že se na ni nikdy pořádně nenaučil.

A pak se během vteřiny stalo hned několik věcí, po kterých už Petrův život nikdy nebyl stejný.

Kolem projelo auto.

U chodníku trefilo velkou louži, která tam zůstala po včerejší bouřce.

Voda se rozstříkla.

A čas se zpomalil.

Petr s vytřeštěnýma očima zíral na velké kapky špinavé vody, které se k němu vzduchem pomalu blížily. Všechny zvuky ranního shonu se slily do jednoho hučivého tónu, který Petra brněl až v kostech. Veškerý pohyb na ulici ustal. Lidé se zastavili uprostřed kroku.

Ne, nezastavili se, došlo Petrovi, jen se pohybují strašlivě pomalu. Jako v hodně zpomaleném filmu. Pak si uvědomil, že se také nemůže hýbat. Stál na zemi jako přikovaný a ať se snažil sebevíc, nedokázal ani natáhnout prst. Jen jeho vědomí jelo na plné obrátky.

Kapky špinavé vody z louže se najednou začaly zplošťovat a roztahovat do všech stran. Jedna za druhou se pomaličku spojovaly jako krůpěje rtuti, až měl Petr před sebou jednolitou špinavě hnědou stěnu, širokou metr a vysokou skoro dva metry. Její povrch se jemně vlnil a Petr v něm uviděl svůj vlastní zkreslený odraz.

Náhle z vodní stěny vyrazily dvě útlé snědé ruce. Petr přemýšlel, jak je možné, že se pohybují běžnou rychlostí, když zbytek světa skoro stojí. Za rukama se z kalné vody vynořila ramena a trup v růžovém tílku, nohy navlečené v upnutých modrých džínech a plátěných keckách a Petr ke svému překvapení zjistil, že se najednou dívá do tváře pohledné černovlásky s průzračnýma bleděmodrýma očima, které se u pasu houpal zašlý kožený měch na vodu.

A pak se čas opět rozběhl.

Voda z louže s cáknutím dopadla na zem a větší částí i na Petra. Kolem usmívající se dívky se ale nějakým zázrakem rozestoupila.

Petr se zmateně rozhlížel okolo. Lidé na ulici pokračovali v chůzi, jako by se vůbec nic nestalo. Zírali do mobilů, povídali si nebo koukali před sebe a kráčeli ulicí vstříc svým záležitostem. Nikdo z nich si nevšiml, že se pár metrů od nich objevila snědá dívka se zvláštníma očima. Nikdo kromě Petra.

„Ahoj,“ řekla černovláska, naklonila hlavu na stranu a zkoumavě si Petra prohlížela. „Co koukáš, jako by ti uletěly včely?“

„Já…“ vypadlo z konsternovaného Petra.

„Já jsem Šah,“ pronesla vesele dívka a natáhla k Petrovi pravačku.

„Já…“ koktal Petr a udiveně zíral na nataženou ruku.

„Zkus používat slova,“ navrhla mu Šah.

„Já jsem Petr,“ vydechl a jemně nabízenou rukou potřásl. To bylo ale asi tak všechno, na co se jeho šokovaný mozek v tuhle chvíli zmohl. Ještě víc ho zaskočilo, že dívka vůbec nevypadá nijak zaraženě; s úsměvem se rozhlížela kolem a zvídavě si prohlížela lidi spěchající za svými povinnostmi. „Ty…“ zkusil pokračovat, ale nenacházel slova.

„Já?“ zvedla Šah jedno obočí.

„Tys tu nebyla,“ vystřelilo z Petra. „A pak jsi tu najednou byla. A všechno bylo pomalý. A ta voda a…“

„Jo,“ zvonivě se zasmála černovláska. „Tou jsem přišla.“

„Ale jak?“

Černovláska se přestala usmívat a podívala se mu zpříma do očí. Petr si uvědomil, že takhle krásné modré oči ještě nikdy v životě neviděl. Připadalo mu, že se dívá do arktického ledovce starého stovky tisíc let. Úplně cítil nápor času, který se z nich hrnul ven. Dívka sice vypadala mladě, na nějakých dvacet let, ale její oči byly staré. Opravdu staré.

„Mám hlad,“ řekla a Petr si uvědomil, že je taky hladový. „Vezmi mě někam na jídlo a všechno ti vysvětlím. Hlavně, prosím tě, neomdli,“ dodala ještě, když se Petr trochu zakymácel, jak se mu podlomila kolena.

„Tak dobře,“ vydechl, protože usoudil, že nejlepší bude někam si sednout. Pak tomu snad přijde na kloub. „Zrovna mířím na kafe a snídani.“

„Super,“ roztáhla Šah své rudé rty do roztomilého úsměvu. Čišelo z něj šibalství a taky nevyřčená otázka a návrh beze slov, při kterém každého chlapa zalechtá v břiše. Petr si uvědomil, že ta černovláska je skutečně krásná. Exoticky krásná. Nemohla být z Evropy, ale i přesto mluvila naprosto perfektně česky.

„Odkud jsi?“ zeptal se Petr, který se pořád neměl k odchodu.

„Já ti to všechno řeknu,“ prohlásila netrpělivě Šah a přešlápla na místě. „Teď ale potřebuju něco sníst. Celou noc jsem makala a mám hlad jako vlk.“

„Tak fajn,“ rezignoval Petr. „Pojď za mnou.“

Čistě vymetená obloha slibovala nádherný letní den.

Brzy ale měla přijít bouře.

Něco zvláštního zažil to ráno i Bert.

Standardně zaspal, takže ho probudil až naštvaný telefonát od sestry Bětky, která si nebrala servítky a nevybíravými slovy ho upozornila, že pokud děti přijdou do školy pro vysvědčení pozdě, šeredně si to odskáče.

Během dvaceti minut byli všichni nachystaní a Bert měl spočítáno, že rychlým krokem přes park Sady to stihnou do Dukelské, kde měly děti školu, za nějakých deset patnáct minut. Na přechodu u Polikliniky Sever se zařadili mezi lidi spěchající do práce a po dlážděném chodníku si to mašírovali podél Mlýnské stoky k poště.

Na béžových kostkách ležely promočené listy stromů a sem tam i nějaká větev; památka na noční bouřku. Děti se pošťuchovaly a Eliška se Tomášovi vysmívala, že bude mít lepší známky na vysvědčení než on. Klučina z toho byl trochu přepadlý a hledal oporu v Bertovi, ten ho ale nevnímal, protože se soustředil jen na jediný cíl – dojít do školy včas, aby se vyhnul hádce se svou už tak dost vystresovanou sestrou.

„Posloucháš mě, sakra?!“ vykřikl Tom, když ho přestalo bavit už po několikáté tahat strejdu za rukáv.

„Jasně, Tome, neboj,“ pronesl trochu nepřítomně Bert a nervózně se podíval na hodinky. Chlapci ale taková odpověď nejspíš nestačila, protože v příští vteřině vzteky skočil do nejbližší, poměrně hluboké louže.

Voda se rozstříkla a kapky prosvítily paprsky ranního slunce. Zatřpytily se ve vzduchu a na mihotavý okamžik se zastavily v nejvyšším bodě trajektorie, než se opět silou gravitace zřítily k zemi.

A právě v té chvíli v nich Bert něco uviděl. Teď, když už zase seděl doma před počítačem a chystal se pracovat, si říkal, že se mu to nejspíš zdálo. Jenže paměť (nebo představivost) mu říkala něco jiného a on se na práci prostě nedokázal soustředit.

„Já to taky viděl,“ řekl mu pak Tomáš, který si evidentně musel všimnout Bertova nechápavého výrazu. I on vypadal překvapeně a jeho rozčilení bylo to tam.

V těch kapkách vody se totiž objevilo něco, co tam logicky nemohlo být. V tom pokřiveném světě za kapkami totiž na kraťoučký okamžik spatřil šotka a vrány, o kterých večer vyprávěl dětem. Byly tam stromy, byla tam tráva a keře, ale mezi nimi se zřetelně rýsovala drobná postavička šotka a rozmazaná černá těla ptáků.

Jenže to přece nebylo možné. Nejspíš to byla jen hra světel, kterou si Bertova představivost přetavila do něčeho, co měl zasunuté v podvědomí. Marně se teď snažil vzpomenout si, jestli se mu něco podobného už někdy stalo. Že v kapkách z louže viděl jiný svět. V jednu chvíli byl přesvědčený, že určitě, ale o vteřinu později o tom zase pochyboval.

Z myšlenek ho vytrhnul až ostrý zvuk zvonícího telefonu.

„No, Petře?“

„Děláš něco?“

„Zrovna jsem sednul k počítači a chystám se makat. Proč?“

„Tak se seber a přijď za mnou na náměstí na zahrádku.“

„Ty už zase chlastáš od rána?“

„Ale prd. Něco se stalo.“

Berta trochu píchlo u žaludku. „Co?“ zeptal se podezíravě.

„Až přijdeš, dozvíš se to. Tak makej.“

Bert koukal na mobil ve své ruce a hlavou se mu honily myšlenky na všechny možné katastrofy, které se Petrovi mohly přihodit. Jenže v telefonu nezněl nijak zoufale. A ani opile. Existoval jen jediný způsob, jak to zjistit.

Bert vyběhl z domu a za pár minut byl na náměstí Přemysla Otakara II. A protože bylo teplé ráno, na zahrádkách restaurací posedávalo plno lidí; kromě turistů i místní, kteří si zašli na snídani nebo šálek kávy. Někteří si četli noviny, jiní soustředěně zírali do svých chytrých telefonů a další pozorovali kolemjdoucí nebo působivou architekturu měšťanských domů lemujících celé hektarové prostranství.

Bert dobře věděl, na kterou ze zahrádek zamířit; s Petrem tam chodili na snídaně poměrně pravidelně. Petra poznal už z dálky, ale pak si všiml, že naproti němu u stolu sedí i pohledná, exotická černovláska. Napadlo ho, že proto mu Petr volal. Chce mu představit svůj nový včerejší úlovek. Kamaráda v duchu proklel. Jestli ho vytáhl od práce jen kvůli takové prkotině, dá mu to pěkně sežrat.

Petr byl ostatně na podobné pitomosti expert. Jednou Berta dvacet minut přemlouval, že mu musí doma něco ukázat, a když Bert konečně dorazil, nevěřil svým očím. Petr si do obýváku dotáhl nafukovací bazének pro děti, naplnil ho vodou a teď v něm jen v plavkách trůnil se skleničkou Mojita v ruce. Na hlavě měl slaměný klobouk a šokovanému Bertovi s úsměvem řekl, že samotného ho to na domácí Ibize nebavilo. Jindy si zase Berta zavolal do obchodu. V telefonu zněl tak naléhavě, že to Bertovi nedalo a přišel za ním. Vzápětí toho litoval, protože Petr jen potřeboval pomoct s nákupem; koupil si totiž čtyři bedny svatomartinského vína, a když na něj pak Bert spustil, koukal na něj jako štěně a prohlásil: „No co, svatomartinskýho je málo a brzo nebude, je třeba udělat si zásoby.“

Na tohle všechno si teď Bert vzpomněl a zastavil se. Přemýšlel, jestli nebude lepší to otočit a vrátit se k práci. Ale když už došel až sem, jedno rychlé kafe by si dát mohl, to ho nezabije. Za pár vteřin už vcházel na z půlky zaplněnou zahrádku a ledovým pohledem si měřil mávajícího Petra.

„Čau,“ odtušil, když dorazil ke stolu. Odtáhl jednu volnou židli a posadil se. Černovlásku se rozhodl okatě ignorovat, ale neušlo mu, že si ho ta exotická kráska zkoumavě prohlíží s lehkým úsměvem na rtech.

„To je dost, že seš tady,“ zahlaholil vesele Petr a Bert si všiml, že má oči červené, jako kdyby mu do nich někdo nalil šampon na vlasy. Takže včera určitě chlastal, proletělo mu hlavou, a v duchu si pogratuloval, že celou situaci s tou holkou odhadl správně. Prostě se mu jen chce pochlubit včerejším zářezem.

„Tak co se děje tak zásadního, že jsem musel přerušit práci?“ prohlásil znuděně Bert.

„To je Šah,“ hodil Petr rukou směrem k dívce. „Musel jsem tě s ní seznámit.“

„Ahoj,“ řekla černovláska a natáhla k Bertovi ruku. Bert ji lehce stiskl a přitom se podíval Šah do očí. Trochu se zarazil. Ty dvě bleděmodré laguny k jejímu vzhledu vůbec nešly.

„Šah je tu na dovolené,“ vysvětloval Petr a usrknul si horké kávy.

„A co má být?“ odsekl Bert. „A dal bych si kafe, když už jsem tady.“

„Neboj se, už jsme ti ho objednali. Za chvíli ho tu máš,“ nepřestával se usmívat Petr. „Ale tohle si musíš poslechnout. Šah řekni mu to.“

„Jo, jsem tu na dovolené,“ pokývala hlavou černovláska.

„To jsem nemyslel. Pověz mu, odkud jsi.“

„A odkud by asi měla být?“ zvedl jedno obočí Bert. „Sice vypadá jako z Blízkýho východu, ale podle toho, jak dobře mluví česky, bude pravděpodobně odněkud od Humpolce.“

„Ježíši, drž chvilku hubu a poslechni si ji,“ zarazil ho Petr. „Z toho se fakt posereš. Tak povídej, Šah.“

„Z Blízkého východu opravdu jsem,“ začala Šah, „ale už tam dlouho nežiju. Nebo vlastně žiju, ale přitom žiju i JINDE. A všude. Já nevím, jak to přesně vysvětlit.“

„Co jste si šňupli, probůh?“ nevěřil vlastním uším Bert.

„Nic,“ usadil ho Petr. „Hele, kdybych to neviděl na vlastní oči, taky tomu nevěřím. Tak ji, prosím tě, nepřerušuj a poslouchej.“

„Fajn,“ rezignoval Bert a otočil se na černovlásku. „Tak jak to tedy máš?“

„Jak bych ti to vysvětlila…“ zamyslela se Šah.

„Stejně jako mně,“ napověděl jí Petr.

„Dobře,“ kývla hlavou černovláska a pronikavě se zadívala Bertovi do očí. Z ledu jejích duhovek mu přeběhl mráz po zádech. „Jsem Šah, což už víš, a starám se o příběhy.“

„Jak jako se staráš o příběhy?“ vypadlo z Berta.

„Mlč!“ rozkázal mu Petr a pokynul černovlásce, aby pokračovala.

„Příběhy jsou složité,“ řekla Šah. „Vznikají, proplétají se a blednou, znovu se objevují, dělí se a propojují, vyvíjejí se a přeskupují, ale hlavně mají svou vlastní energii. A jak víš, energie nemůže zaniknout. Každý příběh, každá historka, anekdota nebo drb, který někomu řeknete, je kousíčkem vaší životní síly, vaší energie, kterou vypustíte do světa a předáte ji dál. Vy ji sice nevidíte, ale je tady. Všude kolem vás. Váš vzduch je prosycený energií příběhů.

Určitě znáš takový ten nepříjemný pocit, kdy si myslíš, že tě někdo sleduje, když máš tušení, že se stane něco zlého, když se prostě bojíš a nevíš čeho. To dělá energie příběhů. Ty zlé a děsivé a smutné příběhy totiž mají mnohem větší energii než ostatní. Zanechávají v tobě mnohem silnější pocity. Tak to prostě je. Vás, lidi, prostě odjakživa přitahují příběhy o smrti, smutku a neštěstí.“

Bert jí musel dát za pravdu; vždyť se stačí jen večer podívat na zprávy.

„A abyste se nezbláznili, když se energie příběhů nahromadí moc,“ pokračovala černovláska, „jsem tady já. Někdo totiž vždycky musí pročistit vzduch. Ulevit vám, abyste měli sílu a naději pokračovat dál, než si pro vás ONA přijde.“

Bert se nevěřícně otočil na Petra. Z toho, co mu Šah právě řekla, nerozuměl vůbec ničemu a začínal mít pocit, že si z něj ti dva jen utahují. Příběhy, energie, prostě to znělo jako něco, co by si Petr vymyslel do nějaké své knížky. Kdyby tedy nějakou novou začal psát, což po té nehodě moc nehrozilo. Jak Petr sám tvrdil, nemůže psát, protože se zasekl v tom jednom osudném večeru před rokem.

„Ta káva je pro vás?“ přerušila Bertovy myšlenky mladá servírka.

Bert jen kývl hlavou a zahuhlal: „Děkuju.“

Servírka pečlivě položila hrneček s podšálkem na stůl a Bert si všiml, že se jí lehce klepou ruce. Napadlo ho, že to nejspíš bude nějaká brigádnice. Když servírka odešla, Bert si přiložil hrneček ke rtům a lehce usrknul. A samozřejmě si popálil rty a jazyk. Šah se tomu zvonivě zasmála.

„A jak jako tu energii sbíráš?“ vypálil Bert první otázku, která ho napadla. Hlavně ale chtěl přerušit Šahin smích.

„Deštěm,“ pokrčila rameny usmívající se černovláska.

„Cože?“

„Jo, deštěm,“ ozval se Petr. „Nejdřív mi to taky přišlo přitažený za vlasy, ale když jsem si pak uvědomil, jak jsem na ni narazil, vlastně mi to začalo dávat smysl.“

„A jak jsi na ni narazil?“ vyzvídal Bert.

„Vytáhl jsem ji z louže,“ zasmál se Petr.

To je blb, pomyslel si Bert, ale nahlas to neřekl. Místo toho prohlásil: „Aha,“ a opět se napil kávy. Tentokrát už si dával pozor, aby se nespálil.

„Fakt,“ přesvědčoval ho Petr, „auto vjelo do louže, čas se zpomalil a najednou přede mnou stála ona. Na vlastní oči jsem viděl, jak z tý špinavý vody vylezla.“

Šah kývala hlavou. „Jo, v té louži totiž ještě zbylo trochu vody z nočního průplachu. Vy jste byli poslední na seznamu a teď mám chvíli volna, tak jsem si řekla, že se k vám po dlouhé době zase zajdu podívat.“

Bert si vzpomněl na ranní cestu do školy s dětmi a trochu ho píchlo u žaludku. On přes vodu z louže přece taky viděl něco, co tam při veškerém zdravém rozumu být nemohlo.

„A jak to jako funguje s tím deštěm?“ zeptal se.

„Jednou za čas, když u vás zrovna prší,“ vysvětlovala Šah, „se prostě na ten déšť napíchnu a přimíchám do něj trochu vody tam od sebe. ODJINUD. A ta voda všechnu nadbytečnou energii spláchne, pak se vrátí ke mně a já vaše příběhy pěkně zakonzervuju pro příští použití. Copak sis nikdy nevšiml, jak je čas od času vzduch po dešti nebo bouřce takový jiný? Voňavý a čistý? No tak vidíš.

Samozřejmě, že na Zemi někde prší víc a někde zase míň. Tam, kde přes rok spadne méně srážek, to musím vzít opravdu pořádně a pak je to docela síla. Je z toho tajfun a tak. Ale nedá se nic dělat. A na poušti, kde neprší skoro vůbec, je občas energie tak silná, že se příběhy pomalu začínají zhmotňovat. Vezmi si takovou Fata Morgánu.“

„A jak to je v zimě?“ nedalo Bertovi. „To tady přece neprší.“

„Ale sněží tu,“ usmála se Šah. „Takže vodu od sebe přidám do vloček a je to.“

„A je to,“ zasmál se Petr a vesele strčil do Berta, který si kávou polil kalhoty. „Říkal jsem ti, že se z toho posereš.“

„To asi jo, ale smíchy,“ odtušil Bert a pomalu odložil hrnek na stůl, „protože větší kravinu už jsem dlouho neslyšel.“

„Ty tomu nevěříš?“ podivil se Petr. „Vždyť jsem ti říkal, že jsem ji vytáhnul z louže.“

„Abych ti řekl pravdu,“ nedal se Bert, „ty nejsi zrovna důvěryhodná osoba.“

„Co kdybych ti to ukázala?“ navrhla najednou Šah a oba mladíci se na ni tázavě zahleděli.

„To jako spustíš déšť?“ zeptal se podezíravě Bert.

„Kdepak,“ zavrtěla hlavou černovláska. „To jde jen tam ode mě. Ale jsem přece Strážkyně příběhů, takže něco málo umím. Sledujte,“ mrkla na ně a otočila se k Samsonově kašně uprostřed náměstí.

Bert s Petrem následovali její pohled. Bert ale ještě koutkem oka zaznamenal, že černovláska zavřela oči, jako by se soustředila. Rty se jí začaly pohybovat, ale nahlas nic neříkala. A pravačku pomaličku natáhla směrem ke středu náměstí. Pak oči prudce otevřela.

Lidé procházející po náměstí a sedící na lavičkách se všichni najednou překvapeně otočili a zadívali se přímo na kašnu. Na její obrubni se totiž najednou objevili dva muži a opile se řehtali.

„Dělej, volééé,“ protáhl jeden z nich. „To dáááš.“

„Tak nastejně,“ krknul si druhý, trochu zavrávoral a po zádech padnul přímo do ledové vody v kašně. V poslední vteřině se ale ještě stačil chytit svého nadrátovaného kumpána a plynulým pohybem ho stáhnul s sebou.

Voda se rozstříkla, jenže na lidi stojící opodál nedopadla ani kapka. Opilci se mezitím plácali v kašně a smáli se na celé kolo.

Pohyb na náměstí ustal; všichni sledovali kašnu a nevěřili vlastním očím.

Nejvíc ze všech ale byli překvapení Petr s Bertem. Ti dva opilci totiž byli oni sami. Přesně to samé se jim stalo minulý pátek v noci po jednom tahu a samozřejmě se s tím nezapomněli pochlubit svým kamarádům.

„Jak…?“ vydechl Bert.

„To stačí,“ řekla najednou pevně Šah a mávla rukou.

Bert si ještě stačil všimnout, že se pár metrů od zahrádky najednou ze vzduchu zhmotnila poloprůhledná postava a pomalu se k nim blížila. Jakmile ale Šah své představení utnula, zmizeli jak ti dva opilci z kašny, tak i ten nezřetelný stín.

Lidé na náměstí na sebe nechápavě zírali a vzduch naplnil šum jejich naléhavých hlasů. Všichni si vyměňovali své názory na to, čeho byli právě svědky.

„To zase bude příběhů,“ odtušila s úsměvem Šah a vesele se zadívala na své dva společníky. „Ze začátku to šlo trochu ztuha, přece jen už jsem to pár let nedělala, ale tohle se nezapomíná. Jen je třeba se soustředit.“

„Co?“ vypadlo z Petra.

„Jak?“ doplnil ho inteligentní otázkou Bert.

„To jsme přece byli my,“ zašeptal Petr.

„Jo, byli,“ pokývala hlavou Šah. „Vytáhla jsem jednu z vašich historek. Tak už mi věříš?“ otočila se na Berta.

„Já… asi jo,“ řekl Bert a zašmátral v kapse po telefonu, který najednou začal zvonit. „No?“ zeptal se, aniž by se podíval, kdo mu to vlastně volá.

„Kde jsi, strejdo Berte?“ ozval se naléhavý dětský hlásek. V Bertovi hrklo: Tomáš! Tomáš a Eliška!

„Vy už jste skončili?“

„No jo,“ zasmál se do telefonu Tomáš. „Dostali jsme vysvědčení, popřáli si hezký prázdniny a je hotovo.“

„Sakra,“ zaklel Bert. „Já jsem na náměstí s Petrem a jednou kamarádkou. Myslíte, že sem zvládnete dojít sami?“

„Je nám deset, strejdo,“ odtušil pohrdavě Tomáš. „Jasně, že to zvládneme.“

Bert se trochu zarazil a přemýšlel, jestli je to dobrý nápad, nechat děti, aby sem přišly samy. Pak si ale vzpomněl, že i on v deseti letech dokázal ujít nějakých pět set metrů, aniž by zabloudil. Desetileté děti přece jen nejsou malí lidé s Alzheimerem.

„Fajn,“ vydechl. „Sedíme na zahrádce jako vždycky. A bacha, až budete přecházet. Pořádně se rozhlídnout, jasný?“

„Jasný,“ znuděně odsekl klučina, kterému už poučování dospělých evidentně lezlo krkem. „Tak zatím, strejdo. Za chvíli jsme tam.“

„Zatím,“ pronesl Bert a zavěsil.

Příštích pět minut strávili Bert s Petrem tím, že pořád dokola probírali incident s kašnou a opilci. Šah je jen zkoumavě pozorovala a tajemně se usmívala. Doplňující otázky přecházela mlčením, což Berta přivádělo k šílenství. Jako by mluvil s Malým princem; ten taky otázky ignoroval.

„To nejdůležitější víte,“ uzavřela to Šah, „a zbytek vědět nepotřebujete. Prostě si se mnou užijte dovolenou a moc to neřešte.“

„Ale…“ snažil se něco namítnout Petr, jenže ho v tu chvíli přerušil příchod desetiletých dvojčat s barevnými batohy na zádech.

Bert je během několika chvil usadil ke stolu, představil jim Šah, na kterou děti koukaly jen po očku, protože se trochu styděly, a Petr jim objednal vanilkovou Colu.

„Tak jak dopadlo vysvědčení?“ vyzvídal Bert.

„U mě dobrý,“ usmála se Eliška a usrkla ze sklenice.

„Samý?“

„No jo,“ pokývala hlavou malá blondýnka.

„A co ty, Tomáši?“

„U mě horší,“ zašeptal klučina a očima střelil po Šah, která mezitím opřela lokty o stůl, podepřela si tak souměrný obličej a se zájmem děti pozorovala.

„Jak to?“ zvedl jedno obočí Bert.

„No, trojka z matiky, dvojka z češtiny a trojka z angličtiny,“ přiznal smutně Tomáš. „Od mámy si to pořádně slíznu.“

„Ale ne, to bude v pohodě,“ snažila se ho utěšit jeho sestra.

„Tobě se to řekne, když seš takovej šprt,“ odsekl Tomáš. „Máma nechápe, že každej nemůže bejt tak chytrej jako ty.“

„Znáte ten příběh o nejchytřejším klukovi?“ vstoupila jim do toho náhle Šah a obě děti se na ni překvapeně podívaly. Pak koukly na sebe, znovu na Šah a pomalu zavrtěly hlavami.

„A chcete ho znát?“ zeptala se černovláska.

Dvojčata rychle kývla.

„Tak dobře,“ řekla Šah a začala vyprávět. „Jednoho dne se narodil nejchytřejší kluk na světě. V roce a půl už mluvil plynně třemi jazyky, ve čtyřech letech začal skládat vlastní hudbu, v sedmi mu vyšla první vědecká práce, v devíti letech maturoval, v jedenácti už měl vystudované dvě vysoké školy, rozuměl přírodním vědám i umění, ať jste se ho zeptali na cokoliv, vždycky vám dal správnou odpověď, vědci se podivovali, že nikoho s takhle rozvinutým logickým a analytickým myšlením ještě neviděli, no, a když mu bylo čtrnáct let, spáchal sebevraždu.“

U stolu se najednou rozhostilo ticho. Jen Eliška, která zrovna brčkem pila limonádu, se maličko zakuckala. Bert si všiml, že je zaražený i Petr.

„Takže se ségra za čtyři roky zabije?“ vysoukal ze sebe pomalu Tomáš.

„Ale kdepak,“ uklidnila ho Šah. „Otázkou ale je, proč se vlastně zabil.“

Bert, Petr, Eliška i Tomáš se na sebe tázavě podívali, ale k odpovědi se nikdo z nich neměl. Berta vůbec nenapadalo, proč by se měl někdo takový zabíjet, a hlavně vůbec nechápal, proč jim takovýhle příběh ta černovláska vypráví. Pak si ale vzpomněl na své včerejší fiasko s příběhem o vránách a sklopil uši.

„Nevíte?“ zeptala se s úsměvem černovláska. „Tak já vám to řeknu. Myslel si totiž, že už ví úplně všechno, že ho svět nemá čím překvapit a že tedy bude lepší, když se posune někam dál a bude zkoumat, jaká je smrt.

Jenže ve vší té jeho chytrosti mu unikla ta nejjednodušší a nejzásadnější věc: Nejde o to, kolik toho víte. Všechno vědění světa se nemůže rovnat prožitku. Brouzdání mokrou trávou těsně předtím, než v červenci vyjde slunce. Skoku do kopice listí uprostřed listopadu. První vločce, která vám v prosinci ulpí na řasách. Větru, který s sebou v březnu přináší vůni jara. A samozřejmě lidem kolem vás, protože právě ti jsou tou největší záhadou a jeden lidský život je moc krátký na to, abyste jim přišli na kloub.“

„Ty jsi divná,“ odtušila po chvilce mlčení s úsměvem Eliška. „Skoro jako strejda Bert.“

„To je fakt,“ přidal se Tomáš. „Bert nám včera vyprávěl o smutných vránách.“

„Opravdu?“ podivila se Šah a věnovala Bertovi pohled, při kterém ho trochu zalechtalo v břiše. Cítil z něj kombinaci zvědavosti a zalíbení. Překvapilo ho, že to samé k té podivuhodné černovlásce cítí i on. Líbila se mu čím dál víc.

„Máte dopito, děti?“ nervózně ze sebe vyrazil, protože netušil, jak má na Šahin pohled zareagovat, ale cítil, že musí něco říct. Samozřejmě z něj vypadla ta největší pitomost, protože moc dobře viděl, že děti už mají sklenice prázdné. „Musíme běžet. Mám doma ještě plno práce a sama se neudělá.“

„A co budeme dělat my?“ zeptal se Tomáš.

„Vy se můžete třeba dívat na telku, než si vás máma vyzvedne.“

„Nůůůdááá,“ zívla Eliška.

„Nedá se nic dělat,“ uzavřel to Bert. „Já si to hlídání nevymyslel.“

„A co budeš dělat ty, strejdo Petře?“ vyzvídal Tomáš.

„Já tady pro Paula Coelha v sukních musím naplánovat dovolenou,“ střelil Petr očima po Šah, která jemně kývla hlavou.

Pak Bert zaplatil útratu a s dětmi vyrazil přes náměstí domů. Ještě naposledy se otočil na Petra a Šah a pomyslel si, že tu pohlednou brunetku už nikdy v životě neuvidí. Přistihl se, že je mu to docela i líto. To ale ještě netušil, jak moc se mýlí.

Petr ležel ve vaně a cítil, jak mu po čele stékají kapičky potu. Už asi týden a půl v kuse totiž venku panovalo krásné letní počasí, což znamenalo víc než třicet stupňů přes den a asi dvacet jedna stupňů v noci. Ještě štěstí, že foukal chladivý letní vánek, jinak by Petr začal zvažovat emigraci do Laponska. A když venku viděl strhané obličeje horkem schvácených lidí, něco mu říkalo, že v tom není sám.

Horkou vanu si ale napustil schválně. Už deset dní totiž vymýšlel dovolenkový program pro Šah, dělal jí průvodce po různých památkách a dospěl k závěru, že starat se o někoho na dovolené je náročné jak psychicky (protože musíte neustále přemýšlet, co dalšího ještě navštívit, i když v hloubi duše víte, že v okolí už nic zajímavého není), tak i fyzicky (protože prostě pořád někam chodíte). Horká voda mu krásně uvolnila ztuhlá lýtka a Petr si ten pocit úlevy chtěl vychutnat co nejdéle. A to i navzdory nepohodlí, se kterým zápasila horní polovina jeho těla.

Trochu si ve vaně poposedl, aby si vynořil celý trup, lehce zaklonil hlavu, opřel si ji o hranu vany a zavřel oči. Přemýšlel o Šah. Celých deset dní se od sebe prakticky nehnuli, a když teď Petr hledal slovo, které by ji nejlépe vystihovalo, napadalo ho jen zvláštní. Už se smířil s tím, že ta pohledná černovláska skutečně je Strážkyní příběhů (jak o sobě sama prohlašovala), ale během výletů po jihočeských památkách ho vždycky dokázala zaskočit.

Například hrad Rožmberk, rozkládající se na ostrohu nad řekou Vltavou asi padesát kilometrů jižně od Českých Budějovic, kam Petr naplánoval výlet třetí den. V autobusu, kterým se z Českých Budějovic vypravili, to sice v letním pařáku nepříjemně páchlo potem, ale Petrovi přišlo, že to Šah nijak nevadí. Trochu mu bylo líto, že nejedou autem, ale od té nehody prostě řídit odmítal. Černovláska celou cestu zamyšleně koukala z okénka a Petr pozoroval odraz její tváře ve skle.

Na Rožmberku si zaplatili prohlídku a zanedlouho už spolu s dalšími návštěvníky a mladičkou průvodkyní vstoupili do útrob gotického hradu. Petr výklad průvodkyně skoro ani neposlouchal; celou dobu pozoroval Šah a přemýšlel, co se jí asi honí hlavou. Černovláska se totiž chovala, jako by hrad znala jako své boty, ale oči jí zářily dětským nadšením, jako by tu všechno dneska viděla poprvé.

Na závěr prohlídky ještě průvodkyně přidala příběh z druhé světové války. „Chcete slyšet o Bílé paní?“ zeptala se dívka a spiklenecky na Petra mrkla. Petrovi okamžitě proletělo hlavou, že tohle se mu stává pořád a má na to štěstí už odmalička. Všichni průvodci a hlavně průvodkyně se pokaždé zaměří na něj, jako by čekali na jeho souhlas, že mohou něco vyprávět. Nepatrně kývl, průvodkyně se usmála a spustila.

„Naposledy tu Bílou paní, neboli Perchtu z Rožmberka, viděli v roce 1944. Časně ráno se dvě mladé dívky, členky nacistické organizace Bund Deutscher Mädel, vydaly na věž, vyvěsit tam nacistickou vlajku.

Celé město ještě spalo, jen občas se z dálky ozvalo zaštěkání nějakého zatoulaného psa. Město pod hradem se topilo v mlze, ze které jen sem tam – jako podivné ostrůvky – vykukovaly komíny a hřebeny střech. Všude panoval ranní klid.

Ticho ale vzápětí prořízl výkřik jedné z dívek. S doširoka otevřenýma očima zírala na věž horního hradu zvanou Jakobínka. Rty se jí třásly a rudá vlajka jí vypadla z rukou.

Nad pobořeným ochozem věže se totiž vznášela přízračná ženská postava s planoucíma očima. Dlouhé bílé šaty jako by kolem jejího těla tančily a svíjely se, i když nevanul ani slabý vánek.

Dívkám připadalo, jako by se na jejich věži ochladilo minimálně o deset stupňů. Hrůzou se nedokázaly ani pohnout. Oněměle pozorovaly přízrak Perchty, který pomalu, jako ve snách, pozvedl ruku a pohrozil jim. Oči se mu při tom rozhořely rudým plamenem.

V tu chvíli se starší z dívek probrala z leknutí, popadla svou kamarádku za ruku a obě s křikem utekly zpátky do hradu. Když seběhly na nádvoří a podívaly se nahoru, přízrak už byl pryč.

Ihned o svém zážitku informovaly gestapo, které celou událost vyšetřovalo jako provokaci místních, kteří si nechtěli nechat svůj milovaný hrad zhyzdit nacistickou vlajkou. Žádné důkazy o tom ale nenašlo. Dokonce prý o tomto podivném úkazu sepsalo i podrobnou zprávu, která se ale po válce ztratila.

Od té doby se pak Perchta na Rožmberku už neukázala. Tedy kromě našich večerních prohlídek, které samozřejmě můžete absolvovat, pokud se vám bude chtít.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy O dívce, která vládla příběhům.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.