Tiráž

Eduard Petiška

Příběhy starého Izraele

V elektronické podobě vychází v souborném vydání pod názvem Starověké báje a pověsti, v tištěné podobě vychází, jako součást knihy, Příběhy na které svítilo slunce (původní název).

Vydalo Education s.r.o. v roce 2013 jako svou 9. elektronickou publikaci.

education@petiska.cz

Copyright (c) Eduard Petiška 2013

Copyright obálka (c) Jakub Mareš 2013

2. elektronické vydání.

ISBN

978-80-87781-84-5 - epub

978-80-87781-85-2 - pdf

978-80-87781-86-9 - mobi

Edice sebraných spisů Eduarda Petišky - třetí svazek

Subedice - Báje a pověsti

Vychází jako třetí svazek sebraných spisů Eduarda Petišky. Edice sebraných spisů Eduarda Petišky vychází v elektronické podobě. Řada jeho děl, které vycházejí v této edici, je ale také k dispozici v tištěné podobě.

Informace o dalších knihách Eduarda Petišky naleznete na konci knihy, nebo na:

https://www.facebook.com/eeducation.cz

Příběhy starého Izraele

doporučujeme všem čtenářům, kteří rádi četli báje a pověsti řecké. Pro plné pochopení řecké (a naší) kultury je nezbytné vydat se hlouběji do minulosti ke kulturám, které té řecké předcházely a výrazně ji ovlivnily.

Jako průvodce na cestě lidskými dějinami a příběhy mohou posloužit další autorovy knihy: Staré egyptské báje a pověsti, Příběhy starého Izraele, Příběhy tisíce a jedné noci, Staré řecké báje a pověsti, Staré české báje a pověsti I., Staré české báje a pověsti II., Báje a pověsti dvacátého století..

PhDr. Eduard Petiška (14. května 1924 Praha – 6. června 1987 Mariánské Lázně) byl český básník, romanopisec, povídkář, novelista, autor knih pro děti a mládež, dramatik, teoretik dětské literatury a překladatel, otec spisovatele Martina Petišky.

Autor více než devadesáti titulů, oslovující už pátou generaci čtenářů. Jeho knihy byly přeloženy do několika desítek jazyků.

IZRAEL

Mezi egyptskou říší a územím států vznikajících a zanikajících na území Mezopotámie ležela ve starých dobách země obývaná izraelským lidem. Hraničila se Středozemním mořem jako dnešní stát Izrael a nebyla ve starověku větší než moravskoslezská země našeho státu.

Izraelským územím protékala, tehdy jako dnes, od severu k jihu řeka Jordán. Ale na březích této řeky nevznikala žádná veliká města, Jordán nespojoval vnitrozemí s mořem ani nezúrodňoval izraelská pole jako zúrodňoval egyptská pole Nil. Izraelci nikdy nepoznali blahobyt, který dopřávaly velkým sousedním říším řeky Nil nebo Eufrat a Tigris. A tak nezbývalo zemědělcům v hornaté a vyprahlé zemi nic jiného než čekat na vodu přicházející Z oblohy, na déšť. Věřili, že vodu z nebes posílá svému vyvolenému lidu sám veliký a jediný izraelský bůh Jahve. Utěšovali se vírou, že vodou velkých řek se musí spokojit národy, které si Jahve neoblíbil.

Izraelci nezanechali po sobě tak skvělé umělecké a stavitelské památky jako Egypťané nebo Babyloňané. Zatímco jiné národy velkolepě zdobily své chrámy sochami a obrazy bohů, izraelské náboženství zakazovalo stavět v chrámech sochy a zdobit chrámy obrazy. Izraelský bůh byl neviditelný a nesměl se zpodobovat.

Slávu izraelského lidu nehlásají pyramidy, ale písemnictví. Izraelské báje a pověsti naší knihy patří k souvislému a rozsáhlému písemnictví. Jsou mladší než mezopotamské nebo egyptské, vznikaly v posledním tisíciletí před naším letopočtem. Nemusíme je skládat ze zlomků jako příběhy mezopotamské a egyptské. Jsou ucelené. V izraelském písemnictví najdeme knihy historické, sbírky zákonů, příběhů, pověstí a bájí, básně i knihy moudrostí.

Písemné památky starého Egypta i staré Mezopotámie upadly v zapomenutí se znalostí jejich starověkého písma. Izraelské písemné památky dostávaly časem jinou podobu, podle toho, jak se měnilo stanovisko vypravěče nebo vykladače, ale v zapomenutí neupadly nikdy. Hebrejská bible, která shrnovala v sobě izraelskou literaturu, sjednotila židovské kmeny, dala jim vědomí národa a stala se základem židovského náboženství. Nová pokolení přidávala ke starému znění nové dodatky, obměňovala příběhy a vykládala je po svém. Hebrejské bájesloví a pověsti žily a proměňovaly se v ústech vykladačů i za našeho letopočtu. V knize, která leží před vámi, bylo přihlédnuto i k novějším dodatkům a výkladům, neboť židovská tvořivost nezemřela s počátkem našeho letopočtu. Tím se tato kultura liší od mrtvých kultur staroegyptské a mezopotamské.

Hebrejské písemné památky byly přejaty i do křesťanské bible pod jménem Starý zákon a žijí tak podnes i mimo židovské náboženství ve všech křesťanských náboženstvích světa.

Říkává se:

JAKÝ KRAJ, TAKOVÍ BOZI

Těžší životní podmínky, vyprahlost země, drsný hornatý kraj daly Izraelcům představu přísného boha Jahve, neúprosného a trestajícího. Leckdy připomíná starověký Jahve velitele a jeho věřící poslušné vojáky, plnící rozkaz. I to má svůj původ v zemi, kterou Izraelci obývali.

Izraelské území bylo odedávna mezi dvěma říšemi. Tudy se valila vojska egyptských faraónů na východ a z východu vojska mezopotamská na západ. Neštěstí, které přináší válka, bylo průvodcem izraelských dějin. Jak se nemělo dostat do bájí a pověstí!

Izraelské báje jsou zrcadlem lidu stále ohrožovaného, sužovaného mocnými nepřáteli, lidu trpícího v područí nebo v zajetí. Izraelci se bránili, zatímco cizinci dobývali, Izraelci podléhali, zatímco mocnější cizí vladaři vítězili.

Izraelci byli silní jinak. Síla slabého člověka záleží v tom, v čem je síla národa slabého počtem. V jeho moudrosti. Mladý chytrý David vítězí nad hrubou silou obrovitého Goliáše.

V Davidovi je naděje i pro ty, kdo nejsou silní, a jeho příběh podnes posiluje všechny utlačené. Také nejslavnější izraelský král Šalomoun nevstupuje do pověstí jako mocný dobyvačný král, ale jako král moudrý a učený.

Všimněte si,jak málo hrdinů v izraelských příbězích spoléhá na svou tělesnou sílu. Zato jsou velikými hrdiny proroci. Proroky nazývali Izraelci moudré muže, kteří nebyli závislí na žádné vrchnosti, ani na králi, ani na kněžích, a uznávali za svého pána jenom spravedlivého boha Jahva. Obraceli se přímo k lidu, vystupovali proti křivdám, proti cizím i domácím utlačovatelům a stáli častokrát na straně chudých proti bohatým a na straně otroků. Bývali proto i pronásledováni, vězněni i ukamenováni. Všichni proroci nebyli samozřejmě stejní, někteří nebránili spravedlivou věc a podněcovali zbytečnou nenávist. Ale jejich odvaha se neprojevovala nikdy mečem.

Ve starých izraelských příbězích se také dočteme o neklidném údělu židovského národa. Vstoupíme s Izraelci do Egypta i do Mezopotámie, do Babylónu.

Na neklidné pouti doprovázel svůj vyvolený národ jediný izraelský bůh Jahve. Izraelci mu nestavěli sochy, věřili, že je neviditelný, a proto nezničitelný a věčný.

Bohové starověkých egyptských i mezopotamských bájí mohli zahynout úkladem jiného boha. Podobali se lidem a jednali jako lidé. Bojovali, hodovali, ženili se, měli děti a od lidí se lišili výjimečnými vlastnostmi, které starověký člověk obdivoval. Byli silní, stateční, moudří, krásní, ale často i krutí jako mocní panovníci starověku, a vyznali se v kouzlech a čarování. Ale i jim mnohdy nadešly chvíle, kdy ani bohu kouzla a čáry nepomáhají a bůh stárne nebo podléhá smrti jako každý člověk.

AŽ DOČTETE

tuto knihu, jistě vás napadne, že některé příběhy starých Izraelců připomínají starověké mezopotamské nebo egyptské příběhy. Královský syn i vrchní obřadník dávají v egyptských pověstech rozestoupit vodě jako Mojžíš v izraelských příbězích. Příhoda Baty z egyptských bájí připomíná Josefovu příhodu s Putifarovou ženou z izraelského příběhu. Potopa v mezopotamské báji o Gilgamešovi se podobá izraelské potopě, z níž se zachrání Noe. A také Adam není v bájích jediný člověk stvořený z hlíny.

Mohli bychom vypočítávat další podobné děje. Budete-li pozorně číst, objevíte je sami. Je to tím, že starší vzdělanost egyptská a mezopotamská ovlivnila vzdělanost izraelskou. Ale ještě před sto padesáti lety se evropský čtenář dovídal o Egyptě a Mezopotámii téměř výhradně z křesťanské bible, z její první části, ze Starého zákona. V bibli se vyprávělo o těchto zemích jako o zemích nepřátel Izraelců.

Starý zákon křesťanské bible ovlivnil evropské myšlení. Ovlivnil také umění. Veliká sochařská i malířská díla minulosti vycházejí z izraelských bájí a pověstí. Kolikrát se setkáte v uměleckých sbírkách se sochami Davida, Mojžíše, Abraháma nebo v obrazárnách s obrazy Saula, Samsona, Judity a jiných izraelských hrdinů. I literatura různých národů zpracovávala znovu a znovu v básních, povídkách, románech a dramatech příběhy starých Izraelců. A v ústech lidu žijí podnes slova i úsloví, jejichž původ si ten, kdo je vyslovuje, ani neuvědomuje. Husté tmě se podnes říká egyptská tma, nejmladšímu sourozenci benjamínek, eden místu radosti a zábavy, slaví se abrahámoviny, padesátiny — mohli bychom takových příkladů jmenovat celou řadu. Při četbě sami poznáte, odkud je jejich původ.

Příběhy izraelského starověku patří dnes už do pokladu světové literatury jako báje a pověsti starých Řeků. A s nimi i báje a pověsti staré Mezopotámie a Egypta.

Až nalistujete mezopotamský příběh o Etanovi, jistě vám připomene řeckého Ikara, a při četbě egyptské pověsti o dobytí Joppy si vzpomenete na lest řeckého hrdiny Odyssea.

Kniha, která leží před vámi, si nekladla za úkol vědecké cíle. Ráda by vám ukázala důležitou část pokladu starého písemnictví. A chtěla by vám povědět, že člověk a lidské myšlení mají na zemi prastaré domovské právo a s nimi i lidská odvaha, statečnost, houževnatost a touha po pravdě a spravedlnosti. I touha po kráse.

1962                                                                                   EDUARD PETIŠKA

První příběh O TOM, JAK VZNIKL PODLE IZRAELCŮ SVĚT A VŠECHNY JEHO DIVY A KTERAK PRVNÍ LIDÉ DOSTALI DAREM RÁJ A JAK HO POZBYLI

Na počátku všeho byl Jahve, veliký a jediný izraelský bůh. Jeho duch se vznášel nad vodami, neboť svět byl voda a voda byla svět.

Jahve vzal svůj jasný plášť a rozestřel jej, jako by rozprostřel koberec. Tak stvořil nebesa. Nebesa rostla a rostla do všech stran, nebylo jim konce. Tu Jahve rozkázal:

„Zastavte se!”

A nebesa se zastavila a přestala růst.

Potom zvedl Jahve sníh, který ležel pod jeho trůnem, vztáhl dlaň nad pusté vody a nasypal sníh na hladinu.

„Staň se zemí,” přikázal.

A voda ztuhla a stala se zemí. Z vody se zrodil sníh a ze sněhu země. Také země rostla a rostla na všechny strany a byla bez konce. Tu rozkázal Jahve, aby země přestala růst a určil jí hranice.

Druhého dne stvořil Jahve nebeskou klenbu a anděly, okřídlené bytosti, aby mu sloužily. Stvořil i dvojí oheň. Jednomu

ohni vykázal místo na zemi a druhý uložil v podsvětí. Horním vodám určil prostor nad oblohou a dolním pod oblohou. Kdyby byl neoddělil vody od sebe, pohltily by svět.

Třetího dne se země ještě podobala pusté pláni a rovná hladina pokrývala široko daleko její tvář. I poručil Jahve vodám, aby se shromáždily, a hle, z vody vyrůstaly kopce, hory si razily cestu vzhůru a mezi nimi se objevila údolí. Vody stékaly ze hřbetu země, sbíhaly se ve stržích a uchylovaly do hlubin. Vody se spojily a vzniklo moře. Hladové vlny se však brzy vzedmuly a chtěly násilím ovládnout stráně a svahy. Ale Jahve zarazil postupující moře, přeměřil je a obklopil pískem, jako člověk oplocuje svou vinici. Kdykoli se moře vzbouří a spatří před sebou písek, ucouvne. Z hlubin vytryskly vody, aby se mělo kde napájet veškeré tvorstvo, které zabydlí zemi. Z hlubin čerpala oblaka vodu pro deště. A Jahve určil oblakům, kam mají donést svůj déšť. Třetího dne otevřel také brány rajské zahrady Edenu a vybral odtamtud semena trávy, rostlin a stromů a rozsel je po zemi. Semena vzklíčila a prostřela bohatý stůl pro všechny živé tvory.

Čtvrtého dne stvořil Jahve dvě světla, jedno jako druhé, obě stejně veliká stejně zářící. Sotva je stvořil, začala se světla přít, které z nich je větší a které více září. Hádka neustávala a křik uslyšel Jahve. Zmenšil jedno světlo a velkému světlu určil, aby vládlo dni, a malému, aby vládlo v noci. Tak se vydaly na svou pouť slunce a měsíc. Nakonec stvořil Jahve hvězdy.

Pátého dne oživil vody rybami. Z vod povstalo i rozličné ptactvo a všelijaké kobylky a ovzduším poprvé zaznělo ptačí cvrlikání a bzukot hmyzu. Od každého druhu ryb, ptáků a ostatních tvorů stvořil Jahve po páru, aby se množili a jejich rod nevyhynul. Pátého dne vdechl Jahve život i obrovskému draku leviatanu a vykázal mu místo v nejhlubších hloubkách moře. Odtud leviatan pozvedá hlavu a supí, až moře kolem něho vře. Tu padne převeliký strach na všechny obyvatele vln a chvějí se i největší a nejzpupnější dravci.

Šestého dne stvořil Jahve zvířata. Na lukách okusovaly trávu ovce a kozy, z lesů vyšel na pastvu jelen a laň. Toho dne stvořil Jahve také největší ze všech zvířat, ohromného býka behemota, který se denně sytí trávou z tisíce travnatých hor. Co za den spase, přes noc narůstá, a zrána jsou hory opět zelené. Napájí se vodou z řeky Jordánu, zastaví tlamou tok řeky a polkne naráz celý proud.

I leviatanu, i behemotovi stvořil Jahve družky. Ale kdyby měla tak obrovitá zvířata mladé, zničil by jejich nestvůrný rod zemi. Proto porazil Jahve samice obrovských zvířat a jejich maso nasolil, aby bylo čerstvé, až po konci světa zasednou všichni spravedliví k veliké hostině.

V šesti dnech vznikl svět a nad ním sedm nebes. Jedno nebe nad druhým. Všechna nebe jsou mezi sebou spojena dlouhými žebříky. Kdo by chtěl vystoupit ze země do prvního nebe, stoupal by pět set roků. Nádherný Jahvův trůn se tyčí až v posledním, sedmém nebi. Zde stojí pokladnice vzácných darů života a zde je uložena i zázračná rosa, kterou jednou Jahve probudí ty, kdo zemřeli, až skončí tento svět.

Konečně nadešla chvíle, kdy se Jahve rozhodl stvořit člověka — bytost, která by se mu podobala. Celý svět stvořil svým slovem, ale člověka udělal vlastníma rukama. Uhnětl ho z hlíny, smísené s vodou, jako by hnětl těsto z mouky a vody. Lidské postavě vdechl život. Andělé obstoupili prvního člověka a divili se:

„Kdo je to, ten člověk, kterého jsi stvořil?”

Jahve jim odpověděl:

„Jeho moudrost je větší než vaše.”

Pak svolal všechna zvířata a ptáky, zachytil je na svém nehtu a přinesl je před anděly. Ukazoval jim zvířata a ptal se:

„Jakpak se ta zvířata jmenují?”

Ale andělé nevěděli.

Jahve dal přivést člověka a zeptal se ho na jména zvířat. A člověk znal všechna zvířata jménem. Jmenoval býka, koně, osla, velblouda, orla i lva. Tak, jak na ně Jahve ukazoval.

„A jak se jmenuješ ty?” zeptal se ho Jahve.

„Uhnětl jsi mne z hlíny,” řekl člověk, „měl bych se proto jmenovat Adam.”

I dostal první člověk jméno Adam — „z hlíny uhnětený”. Žil uprostřed rozkošné rajské zahrady v Edenu a Jahve ho naučil mnoha užitečným věcem. Ukázal mu také, jak si má opatřit oheň. Vložil mu do rukou dva kameny, aby je třel o sebe a křesáním získal jiskry a z jisker plamen.

Adam žil v ráji, ale byl sám a bylo mu smutno. Jahve na něho shlížel z nebes a uvažoval: Není dobře člověku samotnému. Sáhl znovu po hlíně a vytvořil z ní ženu. Vdechl ženě život, dal jí jméno Lilith a poslal ji k Adamovi, aby s ním bydlila v ráji.

Netrvalo dlouho a Lilith se pustila s Adamem do hádky. Nechtěla se podrobit jeho vůli.

„Jsi stejný jako já,” říkala, „Jahve nás oba uhnětl ze stejné hlíny.”

Hádky Lilith s Adamem neměly konce. Jednoho dne pronesla rozmrzelá Lilith tajné a mocné pravé jméno boha a vznesla se do ovzduší a zmizela. Adam byl opět sám a osamělejší než dříve.

I obrátil se k Jahvovi.

„Ó pane světa,” řekl, „žena, kterou jsi mi dal, odešla. A přece všichni tvorové, kterým jsi vdechl život, žijí ve dvojicích.”

Jahve seslal na Adama hluboký spánek. Ve spánku vyňal Adamovi žebro a z žebra stvořil novou ženu. Nestvořil ji z hlavy, aby nepozvedala pyšně svou hlavu, nestvořil ji z oka, aby neslídila všude očima, ani z ucha, aby nepopřávala kdekomu sluchu, nestvořil ji z Adamových úst, aby příliš nemluvila, ale stvořil ji z žebra, z kosti, která je přikryta kůží, i když je člověk nahý. Jahve dal ženě život a poslal ji k Adamovi s tisícem andělů za zvuků harf a houslí, s písněmi a zpěvy. Pak pozval Adama a jeho ženu na hostinu. Sloužící andělé pro ně pekli maso a chladili jim víno.

Pocty, které prokazoval Jahve prvním lidem, spatřil had a závist mu nedopřávala klidu. Had byl za těch dávných časů nejlstivější zvíře a neměl ještě svou dnešní podobu. Měl nohy a byl vzpřímený jako stéblo rákosu. Rozvažoval, proti komu z prvních lidí použít lsti. Jestliže oslovím muže, říkal si, neposlechne mě. Je těžké pohnout myslí muže. Raději promluvím s ženou. Jistě mě vyslechne a snáze ji přemluvím.

Had vyhledal ženu, když se procházela sama v ráji, a oslovil ji:

„Je pravda, že vám, lidem, zakázal Jahve jíst ovoce ?”

„Můžeme trhat ovoce ze všech stromů,” řekla žena, „jenom ze stromu poznání dobra a zla, který stojí uprostřed ráje, ovoce trhat nesmíme.”

„A víš, proč vám to Jahve zakázal?” řekl had. „Protože sám jedl ovoce toho stromu, než stvořil svět. Bojí se, abyste se mu nestali rovni, abyste nedovedli to, co on. Proto vám zakázal jíst ovoce ze stromu uprostřed ráje.” A had se přiblížil k zakázanému stromu a dotkl se ho. „Podívej,” zavolal na ženu, „dotkl jsem se stromu, a nic se mi nestalo.”

Žena zmatena lákáním hada, jeho úlisnou řečí, utrhla plody stromu poznání dobra a zla, jedla je a donesla Adamovi a Adam jedl také. Sotva první lidé snědli zakázané ovoce, poznání jim otevřelo oči. Poznali, že jsou nazí, a začali svou nahotu přikrývat fíkovými listy.

Jahve, který ze svého sedmého nebe všechno viděl, sestoupil k bránám Edenu, ale Adam s ženou se před ním ukryli do houštiny.

„Kde jsi, Adame?” zvolal Jahve.

„Slyšel jsem, že přicházíš,” odpověděl Adam, „a skryl jsem se do křoví. Bál jsem se, protože jsem nahý.”

„Kdo ti řekl, že jsi nahý?” otázal se Jahve. „Jedl jsi ovoce ze stromu poznání, které jsem ti zakázal.”

A Jahve postavil první lidi před svůj soud. Nejdříve se zeptal Adama:

„Proč jsi jedl ze stromu poznání? Cožpak jsem ti nezakázal, abys jeho ovoce jedl? Nežádal jsem od tebe poslušnost?”

„Ó pane světa,” promluvil Adam, „žena, kterou jsi mi stvořil, přinesla ovoce a já jedl.”

„Proč jsi trhala zakázané ovoce ?” zvolal Jahve na ženu.

„Had mě obelstil,” řekla žena.

Jahve dal přivolat hada.

„Protože jsi to učinil,” řekl hadovi, „budeš se celý život plazit po břiše, budeš se sytit hlínou a prachem po všechny dny svého života a každých sedm let svlékneš kůži za hrozných bolestí.” A Jahve vzal hada a usekal mu nohy. „Tvůj jazyk způsobil tvůj pád,” řekl, „ať tedy na věky věků všichni vědí, kde mají původ zlá řeč a pomluva.” A Jahve uchopil hada a roztrhl mu jazyk na dvě poloviny. Pak hada proklel a vyhnal ho z ráje.

„Rozmnožím tvé útrapy,” řekl Jahve ženě, „poznáš bolest i starost a muž ti bude panovat.”

„Tobě,” promluvil k Adamovi, „bude zlořečena země, kterou budeš obdělávat. Tvá úroda bude trní a plevel a v potu tváře budeš jíst chléb, dokud se sám do země nevrátíš. Prach jsi a v prach se navrátíš.”

Pak dal Jahve Adamovi a jeho ženě oděv z kůže a vyhnal je z ráje. Před brány Edenu postavil na stráž cherubíny, anděly s obnaženými plamennými meči. Střežili cestu ke stromu života. Kdo okusí ovoce ze stromu života, bude žít věčně. A nic víc Adamovi nechybělo, aby se podobal bohu. Byl stvořen k jeho obrazu a dovedl poznávat dobré a zlé.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Příběhy starého Izraele.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.