Tiráž

Eduard Petiška

Starověké báje a pověsti

V tištěné podobě vychází pod původním názvem Příběhy na které svítilo slunce.

V elektronické podobě vychází jednotlivé tématické celky v edici sebraných spisů Eduarda Petišky, subedici Bájí a pověstí, pod názvy Staré mezopotámské báje a pověsti, Staré egyptské báje a pověsti, Příběhy starého Izraele.

Vydalo Education s.r.o. v roce 2013 jako svou 10. elektronickou publikaci.

education@petiska.cz

Copyright (c) Eduard Petiška 2013

Copyright obálka (c) Jakub Mareš 2013

2. elektronické vydání.

ISBN

978-80-87781-12-8 - epub

978-80-87781-13-5 - pdf

978-80-87781-14-2 - mobi

Informace o dalších knihách Eduarda Petišky naleznete na konci knihy, nebo na:

https://www.facebook.com/eeducation.cz.

Starověké báje a pověsti

V této knize jsou obsaženy staré egyptské a mezopotámské báje a pověsti a příběhy starého Izraele. Autor, Eduard Petiška, se zabýval mytologií a kulturou starověkých národů. Dobře známé jsou jeho Staré řecké báje a pověsti.
Starověké báje a pověsti (které vycházejí také knižně pod názvem Příběhy na které svítilo slunce) doporučujeme všem čtenářům, kteří rádi četli báje a pověsti řecké. Pro plné pochopení řecké (a naší) kultury je nezbytné vydat se hlouběji do minulosti ke kulturám, které té řecké předcházely a výrazně ji ovlivnily.

PhDr. Eduard Petiška (14. května 1924 Praha – 6. června 1987 Mariánské Lázně) byl český básník, romanopisec, povídkář, novelista, autor knih pro děti a mládež, dramatik, teoretik dětské literatury a překladatel, otec spisovatele Martina Petišky.

Autor více než devadesáti titulů, oslovující už pátou generaci čtenářů. Jeho knihy byly přeloženy do několika desítek jazyků.

Památce

Bedřicha Hrozného

Františka Lexy

A tak, jako přírodovědci prohlašují duhu za obraz slunce, který získává na pozadí mraku barvy, tak bývá pověst obrazem nějaké pravdy, která svůj smysl zrcadlí v něčem jiném.

Plutarchos

Kdo chce uslyšet

Kdo chce uslyšet prastaré příběhy dávných věků, ať otevře tuto knihu a začne číst. Sestoupíme spolu o tři až pět tisíciletí do minulosti a vkročíme do krajin zahřívaných od nepaměti prudkými slunečními paprsky. Jsou to krajiny, kde voda byla velikým darem a slunce mívalo podobu mocného boha.

Kdysi v těch dávných dobách se rozkládala v severovýchodní Africe, při veliké řece Nilu, bohatá říše

EGYPT

Vrátíme se spolu na břehy starověkého Nilu. Rozhrňme tiše nilské rákosí a rozhlédněme se. Po lesklé hladině řeky plují rybářské čluny z pevně svázaných stonků papyru, štíhlé osobní lodi úředníků egyptského krále, široké nákladí lodi s nákladem velkých žulových kvádrů pro stavbu pyramidy i zelinářská loďka s hromadou čerstvé zeleniny. Teď se objevila loď s plachtou, na přídi stojí lodivod a měří olovnicí hloubku vody, neboť řeka má mnoho mělčin a písčin, které je třeba obeplout. Po lodní stříšce pobíhá několik opic. Obchodník, kterému loď patří, koupil opice na jihu a jsou na prodej jako kožešiny, slonovina a ostatní zboží uložené na lodi. Ze zákrutu se vynořila nádherná loď, vytesaná z velikých libanonských cedrů., pobitá na bocích třpytným zlatem a ozdobená od přídě k zádi zlatými beraními hlavami. Je to loď zasvěcená některému z mnoha starých egyptských bohů a patří kněžím jeho chrámu. Nad hladinou Nilu se nese zpěv rybářů, zatahujících sítě. Mají radost z dobrého lovu. Po břehu kráčí obezřele skupina lovců s chrty. Obcházejí místa, kde se vyhřívají krokodýlové, i místa, kde by mohli narazit na hrocha. Dnešní lov nemá být nebezpečný. Dnes chtějí lovci bojovat proti krokodýlům čarovnými říkadly a ne zbraněmi. Vydali se lovit volavky.

Lovci přešli a je slyšet pouze jednotvárné vrzání vahadel na nedalekém poli. Otroci čerpají nilskou vodu na pole svého pána. Nil se sice každý rok rozvodňuje a přináší s sebou úrodnou černou hlínu, ale slunce vysouší vláhu z polí.

V horkém vzduchu se chvěje v dálce obraz pyramid, obrovských náhrobků, které si dávají egyptští králové stavět už za svého života. Pyramida chrání královo tělo, mumii, i poklady, které s sebou vzal do hrobu.

Nad Nilem, otcem bohů a lidí, dárcem úrody, pochoduje po cestě oddíl vojska s kopími a štíty. Míjí oslí spřežení, na němž jsou připevněna nosítka nějakého boháče. Boháč sedí v nosítkách a za ním jdou sluhové a ovívají ho vějířem. Vojáci a oslí spřežení se zastavují. Proti nim postupuje veliké množství lidí. Dopravují k Nilu ohromnou, skoro sedmimetrovou alabastrovou sochu. Socha je připoutána k saním, aby z nich nesklouzla. Od čela saní vedou čtyři lana a každé lano táhnou čtyřicet tři muži. Na kolenou sedící sochy stojí muž. Tleskáním do dlaní udává těm, kteří táhnou, kdy mají zabrat. Seběhla se i spousta zvědavců. K břehu přirazila loď a čeká na svůj náklad. Odveze sochu ke staveništi nového velikého chrámu.

Stěny chrámu už stojí. Pokrývají je spousty obrázků, obrázkové písmo — hieroglyfy.

Až se po mnoha staletích zastaví před těmi stěnami žasnoucí poutník, bude už část nápisů zničena nebo porušena sluncem a větrem. A tomu, co nezničil čas, poutník neporozumí, neboť nebude člověka, který by dovedl staroegyptské písmo číst.

Teprve v minulém století odhalili lidé znovu zapomenuté tajemství starých egyptských znaků. Z tmy zapomenutí vystoupil i staroegyptský písař. Psával rákosovým perem na svitky nebo listy papyru.

Papyrové svitky vyráběli Egypťané z močálovité rostliny nazývané papyrus. Vnitřek stvolů se rozřezával na pruhy, pruhy se na sebe přikládaly křížem, slepovaly a lisovaly.

Vrátíme se po stupních staletí zpátky do dob před několika tisíci lety, kdy staří Egypťané uctívali boha slunce, ale také do doby počátků velkolepého stavitelského umění, řemesel a do doby počátků lékařské vědy a astronomie, k pramenům lidské vzdělanosti.

Staré egyptské příběhy této knihy jsou zpracované podle překladů ze starých papyrů, podle zlomků i úryvků různých písemných památek i podle zpráv a pověstí starověkých řeckých spisovatelů.

Země, jejíž prastaré příběhy budeme číst po egyptských bájích a pověstech, leží v Asii při Perském zálivu a jmenuje se starověkým jménem

MEZOPOTÁMIE

Mezopotámií ji nazvali kdysi Řekové. Její jméno znamená krajinu mezi řekami. Starověké mezopotamské říše vznikaly a zanikaly kolem dvou velkých řek Eufratu a Tigridu.

Rozhrňme rákosí řeky Eufratu a s ním i pět tisíciletí, která nás dělí od mezopotamského starověku.

Na hladině řeky se pohupují plavidla upletená z vrbového proutí a potažená koží nebo vory nadlehčované měchy ze skopové kůže. Někde při břehu se váhavě otáčí na vlnách zvláštní košík z rákosí. Uvnitř je potřený asfaltem, aby do něho nevnikala voda. V košíku leží nemluvně. Jeho matka je tajně svěřila řece, aby plulo vstříc neznámému osudu. Z břehu pozoruje podivný košík s dítětem nosič vody Akki. Naklání se nad hladinu s dlouhou tyčí a pokouší se košík přitáhnout ke břehu. Konečně zachytil zvláštní plavidlo s dítětem, vleče je k sobě a zvedá dítě do náruče. Tím činem zasáhl podle pověsti chudý nosič vody do dějin své země. Chlapec, kterého kdysi přinesla řeka, se vyučil u Akkiho zahradníkem a dospěl v urostlého muže. Sama bohyně Ištar si ho zamilovala a pomohla mu ke královskému trůnu a k velikým vítězstvím nad nepřáteli.

Dnes už víme, že král, o němž pověst vypráví, opravdu žil. Jmenoval se Sargon a založil velikou říši. Dnes už také dovedeme číst staré mezopotamské písmo, které upadlo v zapomenutí podobně jako písmo egyptské.

Když se obrátíme zády k řece, spatříme háje štíhlých datlových palem. Datlová palma byla ve starověku stejně jako dnes pro tento kraj velikým dobrodiním. Ze šťávy datlí dovedli už ve starověku připravit med i ocet, datlová jádra zužitkovali jako krmivo i topivo a nazmar nepřišly ani listy a lýko. A palmové dřevo, třebaže nemá vynikající vlastnosti, bylo vždy hledané v zemi, kde byl nedostatek dřeva i kamene.

Projdeme palmovým hájem a z dálky už vidíme město, jeho obrovské hradby a opevnění. Do starověkého města můžeme vejít bránou z cedrového dřeva pobitého mědí. V ulicích proudí čilý život, rozléhá se volání obchodníků a klepání, cinkání a sykavé zvuky broušeného ostří nám oznamují, že se blížíme k dílnám řemeslníků. A když zvedneme hlavu, spatříme zvláštní stavbu. Vysoko nad budovy města se tyčí stupňovitá věž chrámu, zikkurat, a ohromuje věřící svou mohutností. Nejslavnější a největší byl zikkurat města Babylónu, babylónská věž. Podle staré báje ji postavili bohové nejvyššímu babylónskému bohu Mardukovi, aby v jejím vrcholku bydlil. Ve skutečnosti ji stavěli otroci, kteří se ve starověku zúčastňovali všech velikých staveb. Kolem takového zikkuratu stály domy,

které se o velkých svátcích naplnily poutníky. Poutníci tu přespávali a chystali se na slavné procesí.

Sláva těch měst pominula, zapomnělo se na ně, a co se zvídavý čtenář o nich dočetl v bibli nebo u starověkých spisovatelů, připomínalo pohádky. Teprve v minulém století se začali evropští archeologové zajímat o zvláštní návrší, která nacházeli na území starých mezopotamských říší. Pustili se s houfem domorodých dělníků do výkopů a ukázalo se, že kopce jsou umělé. To na rozvaliny starověkých staveb ulehl za dlouhé věky prach a písek.

Novodobí badatelé zprvu jásali nad objevy soch, reliéfů, zbraní a šperků a nijak zvlášť nedbali o spoustu hliněných tabulek s podivnými znaky. Znaky na tabulkách připomínaly ptačí stopu a zdály se naprosto nesrozumitelné. První nálezci těchto tabulek nevěděli, že drží v ruce staré záznamy zapsané klínovým písmem.

Klínové písmo dali národům obývajícím mezopotamskou oblast Sumerové, národ, který obýval jižní část Mezopotámie. A hlínu?

V Mezopotámii byl nedostatek kamene a dřeva, ale hlíny bylo vždycky dost. Hlínu přinášely i řeky Eufrat a Tigris při pravidelných zúrodňujících záplavách. Z hlíny se vyráběly cihly, sušily se na slunci, později i vypalovaly, z hlíny se vyráběly nádoby, sudy, lampičky a mnoho jiných potřebných předmětů.

Na hlínu se i psalo.

Sumerský nebo babylónský písař držel v dlani hliněnou tabulku, nejobvyklejší byly malé tabulky do dlaně, a psal na ni pisátkem z přiříznutého rákosu. V nejstarších dobách se písmo podobalo obrázkům, ale stále se zjednodušovalo, až se z obrázkového písma vyvinulo písmo klínové. Našly se celé knihovny takových hliněných tabulek různých velikostí. V hliněných knihovnách se dochovala aspoň část odborné i krásné literatury, dokonce slovníky a mluvnice. Ve staré Mezopotámii najdeme počátky důležitých vědních oborů, matematiky, geometrie, lékařství i chemie a astronomie. I rozdělení dne na dvanáct dvouhodin, tj. na čtyřiadvacet hodin, a dělení roku na dvanáct měsíců patří k odkazům mezopotamské kultury.

Rozluštění klínového písma bylo dílem mnoha vědců a složitého postupu. Krajiny, které byly doposud známy především z biblického Starého zákona, dostávaly jinou tvář.

Mezopotamské příběhy této knihy jsou zpracovány podle překladů klínopisných záznamů, často porušených a zlomkovitých. Je jich méně než egyptských, neboť v této oblasti je vědecky zvládnuta pouze část pramenů, které by byly vhodné pro tuto knihu.

Báje mezopotamského starověku, které budete v této knize číst, jsou prastarého, většinou sumerského původu. Jména, s nimiž se v četbě setkáte, jsou akkadská. Akkadské prameny jsou pozdější, a proto úplnější. Báje putovaly od Sumerů k Akkadům, Babyloňanům a Asyřanům, měnily se a byly doplňovány.

Poslední zemí, kterou navštívíme, je

IZRAEL

Mezi egyptskou říší a územím států vznikajících a zanikajících na území Mezopotámie ležela ve starých dobách země obývaná izraelským lidem. Hraničila se Středozemním mořem jako dnešní stát Izrael a nebyla ve starověku větší než moravskoslezská země našeho státu.

Izraelským územím protékala, tehdy jako dnes, od severu k jihu řeka Jordán. Ale na březích této řeky nevznikala žádná veliká města, Jordán nespojoval vnitrozemí s mořem ani nezúrodňoval izraelská pole jako zúrodňoval egyptská pole Nil. Izraelci nikdy nepoznali blahobyt, který dopřávaly velkým sousedním říším řeky Nil nebo Eufrat a Tigris. A tak nezbývalo zemědělcům v hornaté a vyprahlé zemi nic jiného než čekat na vodu přicházející Z oblohy, na déšť. Věřili, že vodu z nebes posílá svému vyvolenému lidu sám veliký a jediný izraelský bůh Jahve. Utěšovali se vírou, že vodou velkých řek se musí spokojit národy, které si Jahve neoblíbil.

Izraelci nezanechali po sobě tak skvělé umělecké a stavitelské památky jako Egypťané nebo Babyloňané. Zatímco jiné národy velkolepě zdobily své chrámy sochami a obrazy bohů, izraelské náboženství zakazovalo stavět v chrámech sochy a zdobit chrámy obrazy. Izraelský bůh byl neviditelný a nesměl se zpodobovat.

Slávu izraelského lidu nehlásají pyramidy, ale písemnictví. Izraelské báje a pověsti naší knihy patří k souvislému a rozsáhlému písemnictví. Jsou mladší než mezopotamské nebo egyptské, vznikaly v posledním tisíciletí před naším letopočtem. Nemusíme je skládat ze zlomků jako příběhy mezopotamské a egyptské. Jsou ucelené. V izraelském písemnictví najdeme knihy historické, sbírky zákonů, příběhů, pověstí a bájí, básně i knihy moudrostí.

Písemné památky starého Egypta i staré Mezopotámie upadly v zapomenutí se znalostí jejich starověkého písma. Izraelské písemné památky dostávaly časem jinou podobu, podle toho, jak se měnilo stanovisko vypravěče nebo vykladače, ale v zapomenutí neupadly nikdy. Hebrejská bible, která shrnovala v sobě izraelskou literaturu, sjednotila židovské kmeny, dala jim vědomí národa a stala se základem židovského náboženství. Nová pokolení přidávala ke starému znění nové dodatky, obměňovala příběhy a vykládala je po svém. Hebrejské bájesloví a pověsti žily a proměňovaly se v ústech vykladačů i za našeho letopočtu. V knize, která leží před vámi, bylo přihlédnuto i k novějším dodatkům a výkladům, neboť židovská tvořivost nezemřela s počátkem našeho letopočtu. Tím se tato kultura liší od mrtvých kultur staroegyptské a mezopotamské.

Hebrejské písemné památky byly přejaty i do křesťanské bible pod jménem Starý zákon a žijí tak podnes i mimo židovské náboženství ve všech křesťanských náboženstvích světa.

Říkává se:

JAKÝ KRAJ, TAKOVÍ BOZI

Těžší životní podmínky, vyprahlost země, drsný hornatý kraj daly Izraelcům představu přísného boha Jahve, neúprosného a trestajícího. Leckdy připomíná starověký Jahve velitele a jeho věřící poslušné vojáky, plnící rozkaz. I to má svůj původ v zemi, kterou Izraelci obývali.

Izraelské území bylo odedávna mezi dvěma říšemi. Tudy se valila vojska egyptských faraónů na východ a z východu vojska mezopotamská na západ. Neštěstí, které přináší válka, bylo průvodcem izraelských dějin. Jak se nemělo dostat do bájí a pověstí!

Izraelské báje jsou zrcadlem lidu stále ohrožovaného, sužovaného mocnými nepřáteli, lidu trpícího v područí nebo v zajetí. Izraelci se bránili, zatímco cizinci dobývali, Izraelci podléhali, zatímco mocnější cizí vladaři vítězili.

Izraelci byli silní jinak. Síla slabého člověka záleží v tom, v čem je síla národa slabého počtem. V jeho moudrosti. Mladý chytrý David vítězí nad hrubou silou obrovitého Goliáše.

V Davidovi je naděje i pro ty, kdo nejsou silní, a jeho příběh podnes posiluje všechny utlačené. Také nejslavnější izraelský král Šalomoun nevstupuje do pověstí jako mocný dobyvačný král, ale jako král moudrý a učený.

Všimněte si,jak málo hrdinů v izraelských příbězích spoléhá na svou tělesnou sílu. Zato jsou velikými hrdiny proroci. Proroky nazývali Izraelci moudré muže, kteří nebyli závislí na žádné vrchnosti, ani na králi, ani na kněžích, a uznávali za svého pána jenom spravedlivého boha Jahva. Obraceli se přímo k lidu, vystupovali proti křivdám, proti cizím i domácím utlačovatelům a stáli častokrát na straně chudých proti bohatým a na straně otroků. Bývali proto i pronásledováni, vězněni i ukamenováni. Všichni proroci nebyli samozřejmě stejní, někteří nebránili spravedlivou věc a podněcovali zbytečnou nenávist. Ale jejich odvaha se neprojevovala nikdy mečem.

Ve starých izraelských příbězích se také dočteme o neklidném údělu židovského národa. Vstoupíme s Izraelci do Egypta i do Mezopotámie, do Babylónu.

Na neklidné pouti doprovázel svůj vyvolený národ jediný izraelský bůh Jahve. Izraelci mu nestavěli sochy, věřili, že je neviditelný, a proto nezničitelný a věčný.

Bohové starověkých egyptských i mezopotamských bájí mohli zahynout úkladem jiného boha. Podobali se lidem a jednali jako lidé. Bojovali, hodovali, ženili se, měli děti a od lidí se lišili výjimečnými vlastnostmi, které starověký člověk obdivoval. Byli silní, stateční, moudří, krásní, ale často i krutí jako mocní panovníci starověku, a vyznali se v kouzlech a čarování. Ale i jim mnohdy nadešly chvíle, kdy ani bohu kouzla a čáry nepomáhají a bůh stárne nebo podléhá smrti jako každý člověk.

AŽ DOČTETE

tuto knihu, jistě vás napadne, že některé příběhy starých Izraelců připomínají starověké mezopotamské nebo egyptské příběhy. Královský syn i vrchní obřadník dávají v egyptských pověstech rozestoupit vodě jako Mojžíš v izraelských příbězích. Příhoda Baty z egyptských bájí připomíná Josefovu příhodu s Putifarovou ženou z izraelského příběhu. Potopa v mezopotamské báji o Gilgamešovi se podobá izraelské potopě, z níž se zachrání Noe. A také Adam není v bájích jediný člověk stvořený z hlíny.

Mohli bychom vypočítávat další podobné děje. Budete-li pozorně číst, objevíte je sami. Je to tím, že starší vzdělanost egyptská a mezopotamská ovlivnila vzdělanost izraelskou. Ale ještě před sto padesáti lety se evropský čtenář dovídal o Egyptě a Mezopotámii téměř výhradně z křesťanské bible, z její první části, ze Starého zákona. V bibli se vyprávělo o těchto zemích jako o zemích nepřátel Izraelců.

Starý zákon křesťanské bible ovlivnil evropské myšlení. Ovlivnil také umění. Veliká sochařská i malířská díla minulosti vycházejí z izraelských bájí a pověstí. Kolikrát se setkáte v uměleckých sbírkách se sochami Davida, Mojžíše, Abraháma nebo v obrazárnách s obrazy Saula, Samsona, Judity a jiných izraelských hrdinů. I literatura různých národů zpracovávala znovu a znovu v básních, povídkách, románech a dramatech příběhy starých Izraelců. A v ústech lidu žijí podnes slova i úsloví, jejichž původ si ten, kdo je vyslovuje, ani neuvědomuje. Husté tmě se podnes říká egyptská tma, nejmladšímu sourozenci benjamínek, eden místu radosti a zábavy, slaví se abrahámoviny, padesátiny — mohli bychom takových příkladů jmenovat celou řadu. Při četbě sami poznáte, odkud je jejich původ.

Příběhy izraelského starověku patří dnes už do pokladu světové literatury jako báje a pověsti starých Řeků. A s nimi i báje a pověsti staré Mezopotámie a Egypta.

Až nalistujete mezopotamský příběh o Etanovi, jistě vám připomene řeckého Ikara, a při četbě egyptské pověsti o dobytí Joppy si vzpomenete na lest řeckého hrdiny Odyssea.

Kniha, která leží před vámi, si nekladla za úkol vědecké cíle. Ráda by vám ukázala důležitou část pokladu starého písemnictví. A chtěla by vám povědět, že člověk a lidské myšlení mají na zemi prastaré domovské právo a s nimi i lidská odvaha, statečnost, houževnatost a touha po pravdě a spravedlnosti. I touha po kráse.

1962                                                                                   EDUARD PETIŠKA

První příběh VYPRÁVÍ, JAK SI EGYPŤANÉ PŘED DÁVNÝMI LETY PŘEDSTAVOVALI ZROZENÍ ZEMĚ A LIDÍ A JAK SLUNCE POPRVÉ VYŠLO NA SVOU POUŤ

Tma panovala od věků do věků a ve tmě se převalovaly vlny pravodstva bez cíle a bez účelu. Nebylo země, nebylo lidí a bohů, širokými prostorami světa se valily ve zmatku temné a smutné vlny pravěkého oceánu. Od věků do věků žil jenom bůh pravodstva Nóvev.

Po čase, jehož začátku nedohlédneš, vynořil se z pravodstva zářící bůh Ré. Podobal se brouku skarabeovi, který dává život sám sobě. Dovedl se proměňovat i v odvážného ptáka sokola nebo v boha s lidskou postavou a hrdou sokolí hlavou.

Jasná záře se rozlila kolem mladého boha, tma ustoupila před jeho mocným světlem a poprvé se ukázaly obrysy zmítaných vln. Nad pravodstvem se vznášel bůh Ré, sám, jasný a silný. Nebylo však nikoho, komu by vládl. Tu stvořil ze sliny svých úst boha vzduchu Šova a bohyni vlhkosti Tefnet. Narodily se jim děti — bůh země Geb a bohyně nebe Nút.

Tak byl ohraničen svět nebem a zemí a mezi nebe a zemi vstoupil vzduch a oddělil je. Bohové žili ve světě bez lidí a rozmnožili se. Bůh Ré jim panoval.

Jako každý vladař měl i Ré své nepřátele. Bránil se jim a vysílal své oko, aby s nimi bojovalo. Jednou vyslal opět své oko do boje, ale boj byl krutý a dlouhý. Oko se dlouho nevracelo. Teprve když porazilo všechny nepřátele, vrátilo se zpátky k bohu. V Réově hlavě vyrostlo zatím nové oko a pod božským čelem nebylo už místa. Oko, které se vrátilo z dlouhého boje, se zarmoutilo a dalo se do pláče. Průzračná slza za slzou kanula k zemi. Sotva se slza Réova oka dotkla země, proměnila se v člověka. Všude povstávali ze slz lidé a pustá země oživla lidskými kroky a lidským hlasem.

Bohu Ré se zželelo plačícího oka. Proměnil je v královského hada brejlovce a pozvedl je v této podobě na své čelo. Odtud vládne s bohem Ré zemi i nebi. Odtud také chrání svého pána proti nepřátelům.

Člověk, který vznikl z Réovy slzy, nese v sobě její třpyt. Réova slza se skrývá a jiskří v lidské touze, plane ve smělých lidských činech a hoří v lidské lásce.

Lidé se na zemi rodili, žili a umírali. Tehdy sestoupil do západní říše, do říše zesnulých, bůh Anúpev. Začal vážit na spravedlivých vahách skutky, kterých se mrtví dopustili zaživa. Anúpev měl tělo jako člověk, jen místo lidské tváře měl hlavu šakala. Co unikne šakalovi, když se dá do běhu a slídí a pátrá, a kdo unikne šakalovi, který je na stráži a hlídá?

Ré kraloval moudře bohům i lidem a bozi i lidé ho poslouchali. Réova vůle byla i jejich vůlí. Čas hnal před sebou dny i roky jako stáda mizející za obzorem a jeho přísnému zákonu se nemohl vyhnout ani bůh. Stáří zajalo boha Ré a změnilo jeho vzhled. Kosti se mu proměnily v stříbro, svaly ve žluté zlato a vlasy se potáhly bledou modří lapislazulového kamene.

„Podívejte, jakého máme stařičkého vládce,” říkali lidé a posmívali se mu. „Co s ním? Kdo ví, jak dlouho se ještě udrží na nohou, a chtěl by nám rozkazovat.” Posmívali se mu a přestali boha Ré poslouchat.

Ré slyšel, co si lidé povídají, a zesmutněl. Přikázal svolat bohy a bohyně. Sešli se tajně, aby se lidé o tom nedověděli. Přišel bůh vzduchu, bůh země i bohyně nebe, přišel celý zástup bohů a bohyň i vznešený bůh pravodstva Nóvev se přiblížil pomalým krokem. Bohové a bohyně se dotkli svými čely země před trůnem boha Ré a Ré se obrátil k praotci Nóvevovi:

„Nejstarší bože,” řekl Ré, „bohové a bohyně, pohleďte na lidi. Vznikli z mého oka a posmívají se mi. Tupí mě a vyhlašují mi nepřátelství. Poraďte, co proti nim podnikneme. Nechci je potrestat dříve, dokud nevyslechnu vaše rady.”

Bůh pravodstva Nóvev odpověděl:

„Můj synu Ré, seď klidně na svém trůně. Jsi větší a mocnější než já, stačí, když pohlédneš na zem, když vyjde tvé oko proti těm, kteří tě tupí.”

Ré pohlédl na zem a lidí se zmocnilo zděšení. Překotně opouštěli vesnice a města, chatrče i paláce a rozptýlili se na všechny strany. Běželi do pouští i do hor, aby se skryli před hněvem Réova oka.

Nyní promluvili i ostatní shromáždění bohové a radili Réovi:

„Mocný vladaři bohů, jen vyšli svoje oko, ať ztrestá tvoje nepřátele, ať nad nimi zvítězí jako už tolikrát.”

Oko vzalo na sebe podobu bohyně Hathór, bohyně s kravskou hlavou. Hathór

sestoupila k lidem a hrůza se valila před ní a hrůza plnila její krvavé stopy. Řítila se vpřed se skloněnou hlavou. Zakřivené rohy na její hlavě svítily jako dva ostré blesky v černém mraku. Lačně se vrhala na lidi, kdekoliv je na poušti našla, vytahovala je i ze skalních úkrytů, pobíjela je a chtivě pila jejich krev. Země zvlhla prolitou lidskou krví i slunce zrudlo, jako by na něm ulpěla krev. Večer se bohyně vrátila mezi bohy.

„Posaď se k nám,” přivítal ji Ré, „hoduj a pij s námi. Splnila jsi svůj úkol. Ted se mě budou lidé opět bát a budu jim vládnout jako král. Posaď se k nám a hoduj a pij s námi.”

Bohové a bohyně zasedli k noční hostině, ke stolu ozdobenému květinami, a hodovali. Ale bohyni Hathór se zalíbilo pobíjet lidi a pít jejich krev. Proto se zvedla od bohaté hostiny bohů, odešla na poušť a znovu rozsévala kolem sebe zkázu.

Sotva Ré zpozoroval, že Hathór pokračuje ve svém hrozném díle, zvolal:

„Pošlete mi hbité posly, kteří dovedou běžet jako stín těla!”

Ihned se objevili nejhbitější běžci před vládcem bohů a lidí.

„Běžte do Jebu,” řekl jim Ré, „a přineste mi odtamtud co nejvíce plodů mandragory.”

Běžci přinesli plody mandragory a Ré dal plody rozmačkat. Otrokyně zatím rozemlely ječmen, služebníci navařili z ječmene sedm tisíc džbánů piva. Pak dal Ré smísit rozmačkané plody s pivem. Nápoj se zbarvil rudě. Zdálo se, že džbány jsou naplněny krví.

Neúnavná bohyně se hnala stále dál na sever a rozsévala cestou zkázu.

Zrána vyšel král bohů a lidí se svou družinou, aby ochutnal nápoj. Pochválil jej a řekl:

„Tím zachráním lidstvo.”

Za tmavé noci na rozkaz boha Ré rozlili služebníci rudý nápoj ze sedmi tisíc džbánů po zemi tam, kde příštího dne chtěla bohyně Hathór vraždit. Rudá záplava nápoje zaplavila pole na čtyři pídě vysoko.

Když se bohyně Hathór příštího dne rozhlížela, aby roznášela záhubu i do krajin, které dosud nenavštívila, spatřila pole zatopená rudou záplavou. Domnívala se, že vidí záplavu krve, a s radostí se sklonila a napila se. Červený nápoj jí zachutnal. Pila a pivo v nápoji ji opojilo. Omámena se vracela do paláce bohů a nepoznávala lidi, které cestou potkávala. Tak minula zkáza lidstvo.

Bůh Ré stárnul dál a chuti žít s lidmi mu stále ubývalo. I zavolal bůh pravodstva Nóvev bohyni nebe Nút. Vybídl ji, aby vyzdvihla boha Ré na svá záda.

Nút se proměnila v obrovitou krávu, poklekla a vzala na svůj hřbet boha Ré.

Jak se zvedla nad zem, byla tak ohromná, že se její tělo stalo oblohou. Nút shlédla dolů pod sebe a zachvěla se závratí z té hloubky. Ré ucítil, jak se Nút chvěje, a požádal boha vzduchu, aby se postavil pod bohyni Nút a podepřel ji hlavou a pažemi. Od té chvíle se obloha přestala chvět a od těch dob nese slunečního boha Ré.

Ráno vychází bůh Ré z východní nebeské brány, u níž stojí dvě tyrkysové sykomory, a nasedá do slunečního člunu. Čtyři psohlavé opice z rodu paviánů, které na zemi mají ve zvyku vítat východ slunce křikem, sedí na přídi. Uprostřed lodi ověnčené lotosovými květy stojí besídka se skvostným trůnem. Ré usedne na trůn obklopen družinou nejmilejších bohů. Nebeští veslaři se opřou do zlatých vesel a loďka zvolna vypluje na modrý nebeský oceán. Oslnivá záře tryská ze slunečního kotouče nad Réovým čelem. Sluneční kotouč ovíjí posvátný had, připravený bránit svého pána a svést boj s drakem Apopem, který číhá, aby zastřel božské sluneční světlo.

Nádherný sluneční člun pluje oblohou až k vrcholu své pouti a sjíždí pomalu po západní obloze k bránám západní říše mrtvých. Sluneční kotouč nad Réovou hlavou rudne a zapadá s člunem za obzor. Brána podzemní říše se otevře, člun slunečního boha zakotví u břehu a Ré přesedne do nočního člunu. V něm pluje temnými vodami podsvětí, a kudy pluje, tam na chvíli vnáší mezi duchy zemřelých světlo a radost. Ochotně se sbíhají k lanu a táhnou člun tichou bezvětrnou končinou k východu.

Ré se plaví západní říší a na zemi je tma. To je chvíle, kdy na noční tmavomodré nebe vyjíždí v měsíčním člunu bůh Thovt, učený bůh s lidským tělem a hlavou ptáka ibisa. Rozměřuje čas a dělí a řídí jej proměnami měsíčního kotouče.

Na zemi je tma. Všichni lvi vycházejí z doupat a všichni plazi koušou. Kdo se ostýchá vyprazdňovat džbány vína před slunnou tváří boha Ré, za noci po nich sáhne bez obav a pije, až se ke své hanbě opojí. Kdo zamýšlí zlý čin, proměňuje za tmy myšlenku ve skutek. Ruka s dýkou se potmě blíží k oběti nepozorovaně. Všichni zloději i spiklenci vyhledávají tmu, i divocí psi pouště si dodají potmě odvahy a stahují se k čerstvým hrobům a hrabou.

Lidé leží zahaleni nocí, sny se dotýkají jejich očí, ale ústa mlčí jako mrtvá a svět jako by zemřel.

Jakmile však Ré vyjde znovu z východní nebeské brány a nastoupí do slunečního člunu, ohlašuje svítání nový den. Lidé procitají a vstávají, to slunce je zdvihlo. Stromy a tráva ukazují ve slunečních paprscích opět svou svěží zelenou barvu, dobytčata se rozběhnou po pastvinách, ptáci vylétají z hnízd a jejich křídla chválí slunce. Lodi plují po Nilu po proudu a proti proudu a všecky cesty se otvírají. Ré probouzí i vodní hlubiny, ryby vyskakují vzhůru nad hladinu, blíž k slunci, vylákány jasným světlem. Všechno na světě, lidé, zvířata, rostliny, všechno, i západní říše zesnulých, touží po slunci.

A sluneční bůh Ré nastupuje každého dne svou plavbu modrým oceánem oblohy, aby daroval světlo, život, naději a radost.

Druhý příběh VYPRÁVÍ O VLÁDĚ DOBRÉHO BOHA USÍRA, O VĚRNÉ LÁSCE JEHO MANŽELKY ÉSET A O KRUTÉM ČINU ZLÉHO BOHA SUTECHA

V dávných dobách, které se ztrácejí v šeru věků jako voda v písku, lidé nedovedli obdělávat půdu. Nedovedli ani stavět příbytky. Zvířata ubíjeli hrubě přitesanými kameny a živili se syrovým masem. Neznali nástroje, nepřemýšleli, lidem se podobali jenom zevnějškem, chyběly jim lidské myšlenky, které odlišují člověka od ostatních živých tvorů.

Tehdy se ujal v Egyptě vlády dobrý bůh Usíre se svou manželkou Éset. Usíre vyvedl dávné lidi z temných jeskyní a jam, v nichž se do té doby skrývali, a ukázal jim, jaké poklady mohou najít v zemi, po které dosud jenom chodili. Usíre otevřel zemi a země vydala lidem kov na nástroje i na zbraně k lovu i obraně. Otevřel zemi podruhé a vložil do ní zrno a země vydala svou první úrodu. Učenliví lidé otevírali po jeho příkladu zemi, užívali jejích pokladů, zavlažovali ji, kypřili a osévali. Usíre ukázal lidem, jak drtit zrno, aby bylo dost mouky, zavedl lidi k datlovým palmám a k fíkovníkům, aby ochutnali jejich plody, a ukázal jim, jak je mají pěstovat. Usíre lisoval s lidmi poprvé šťávu z vinných hroznů a naučil je vařit z ječmene pivo.

Lidé opustili starý způsob života, usadili se v domech, které si vystavěli, a chválili moudrého vladaře Usíra.

Nyní, když lidé nabyli vědomostí, bylo zapotřebí vědomosti zachovat a předávat, bylo zapotřebí paměti, která by nezemřela s člověkem. Dobrý bůh Usíre věděl, kde najít takovou paměť. Obrátil se na měsíčního boha Thovta, otce moudrosti a učenců, a požádal ho, aby daroval lidem písmo. Thovt ukázal lidem, jak psát hieroglyfy a jak je číst. Vědění dostalo pevný základ a paměť, zkušenost a svědectví už neumíraly s člověkem.

Usíre putoval s věrnou manželkou Éset Egyptem, pomáhal, učil a radil. Vydal se i do pouště, kde žily divoké loupeživé kmeny. Zpěvem a hudbou obměkčil i nejdrsnější srdce a násilí, vražda a křivda ustupovaly před ním jako poušť před modrými prsty Nilu.

Lidé milovali boha Usíra a bohyni Éset a pověst o nich překročila hranice egyptské země a dostala se až do Řecka. Řekové dali Usírovi nové jméno. Říkali mu Osiris. Jeho manželce říkali Isis.

Usírův bratr, ryšavý bůh Sutech, pozoroval se závistí lásku a slávu, která doprovázela Usíra na jeho cestách. Sutech byl silný a ukrutný, nikdy nemyslel, jak by někomu pomohl, lidské utrpení mu působilo radost, a proto je rozmnožoval. Zatímco Usíre učil lidi poznávat svět, Sutech myslel jenom na jedno: jak upevnit svou moc. Nenáviděl Usíra a čekal, kdy se mu naskytne příležitost dobrého boha zničit.

Ale starostlivá bohyně Éset neopouštěla Usíra ani na krok, a dokud Usíra střežila Éset, nemohl Sutech nic podniknout.

V Sutechově hlavě se stahovaly zlé myšlenky jako mraky před mořskou bouří a náhle mu hlavou bleskla lest. V noci, když Usíre spal, změřil potají jeho tělo a podle té míry dal zhotovit truhlici. Nikdo nikdy neviděl truhlici nádhernější a drahocennější. Pestré barvy zdobily její povrch, ryzí zlato rozlévalo na víku svou záři a na bocích truhlice plápolaly jako ohně drahokamy ve všech barvách duhy. Pak vyhledal boha Usíra, vyčkal, až se Éset na chvíli vzdálí, a řekl mu:

„Můj dobrý bratře, jdu tě pozvat k sobě na hostinu. Ale přijď raději sám, bez ženy. Tvá žena mě nemá ráda a lehko by se z veselé hostiny mohla stát smutná.”

Usíre netušil lest a slíbil, že přijde. Sutech pozval také hrstku spiklenců, kteří nenáviděli Usíra stejně jako on.

Večer přišel Usíre na hostinu k Sutechovi a zasedl s ním a s jeho přáteli ke stolu ozdobenému lotosovými květy. Hostina byla královská. Pečené býčí kýty se střídaly s pečenými husami, chléb a koláče voněly na mísách a džbány s pivem a vínem ani jednou neukázaly osychající dno. Uprostřed hostiny přinesli na Sutechovo znamení dva otroci nádherně zdobenou truhlici. Všichni se jí podivovali a Usíre řekl:

„Připravil jsi mi, bratře, velkolepou hostinu, ale ze všeho, co jsem v hodovní síni spatřil, je nejpodivuhodnější tato truhlice.”

„Milý bratře,” řekl Sutech, „tahle truhlice je dárek, který jsem připravil svým hostům. Milerád ji dám tomu, komu bude jako na míru.”

„Pojdme, zkusíme to,” zvolal jeden ze Sutechových přátel a hned ulehl do truhlice, ale musil pokrčit nohy, neboť byl příliš dlouhý. Vyskočil a pustil na své místo jiného hosta. Ten byl zase příliš krátký. Třetí byl příliš hubený, čtvrtý příliš tlustý. Konečně přišla řada na Usíra. S úsměvem se položil do truhlice. Hodila se přesně na něho.

Vtom uchopili Sutechovi přátelé víko zářící žlutým zlatem a hodili je na truhlici, v které ležel Usíre. Velkými hřeby přibili víko na truhlici a zalili je roztaveným olovem.

Truhlici s Usírem vynesli do noci na pustý nilský břeh a svrhli do řeky. Pak se vrátili do hodovní síně a hostina se proměnila v oslavu Sutechova vítězství nad Usírem.

Marně hledala Éset Usíra.

Řeka odnášela truhlici s jeho tělem k moři. Jakmile vyplula truhlice na širé moře, počaly vody Nilu opadávat a žhoucí slunce lačně sálo kdejakou vláhu. Studny vysychaly, rostliny vadly a země pukala žárem.

V té chvíli poznala Éset, že dobrý bůh Usíre opustil Egypt. Ale nevěděla, zda opustil Egypt po souši nebo po vodě, a nevěděla také, proč Egypt opustil. Jenom její srdce tušilo, že se stal hrozný zločin.

Vyptávala se lidí, které potkávala, obchodníků cestujících se zbožím z místa na místo, vyptávala se i moudrých starců, ale nikdo nic nevěděl. Jednou zabloudila na nilský břeh a přihlížela dětem, jak si hrají, a poslouchala, co si povídají. Uslyšela podivnou věc.

Děti si vyprávěly o nádherné zlaté truhlici, kterou svrhli do Nilu čtyři muži. Éset děti zavolala, vyptávala se jich a dověděla se, že za noci pozorovaly nosiče nádherné truhly. Bylo jim truhly líto, když ji muži shodili do řeky, a dověděla se také, kdy se to všechno přihodilo.

Éset se domyslela, kdo mohl dát zhotovit truhlici hodnou krále, a pochopila, co nosiči svrhli v noci do Nilu. Zaplakala a vydala se hledat truhlici s Usírem.

Zatím mořské vlny na zpěněných hřbetech unášely truhlici, podávaly si ji pod oblohou rozpálenou slunečními paprsky i za noci, kdy se na lesklém víku truhly zachycoval třpyt chladných hvězd. Po čase doplula ke křovinatému pobřeží u města Byblu. Tam uchopily vlny truhlici naposledy a vyvrhly ji na břeh, do křoví.

Křoví, do něhož truhlice zapadla, poznalo ihned blízkost Usírova těla, jeho kouzelnou životodárnou sílu, rostlo, rostlo, až obrostlo truhlici a obemklo ji jako prsty obemknou oblázek. Větve se spojily v mohutný nevídaný kmen a nikdo by neřekl, že strom, který v tak krátké době pozvedl korunu k nebi, pochoval ve svém pni tělo dobrého boha.

Zpráva o obrovitém stromě na pobřeží se donesla králi té země. Vydal se prohlédnout si strom a užasl nad jeho výškou a silou. Rozkázal, aby otroci strom podťali a zhotovili z kmene sloup. Sloup dal odvézt do paláce a dal jím podepřít strop královské síně. Tak se truhlice s Usírem dostala do paláce a dřevo sloupu ji v sobě ukrylo.

Smutně putovala bohyně Éset po světě, usilovně pátrala po truhlici, láska a úzkost ji poháněly od místa k místu. Mořeplavci, vracející se z daleké plavby, jí vyprávěli o nevídaném stromě, z něhož si dal král v Byblu zhotovit sloup do paláce.

Éset uvítala zprávu jako vyprahlé pole vítá vláhu. Tušila blízkost Usíra v mohutném stromu. V přítomnosti dobrého boha všechno rostlo, kvetlo a mohutnělo. Putování bohyně Éset dostalo po dlouhé době cíl. Cestou necestou, přes pouště a hory dorazila do Byblu.

V Byblu se posadila u studny blízko královského paláce, kam chodily královy služky pro vodu, rozmlouvala s nimi a nabídla se, že jim upraví účes. Služky ochotně svěřily své vlasy krásné cizí ženě. Éset jim upravila účes a vdechla jim do kadeří tak líbeznou vůni, jako by se jim snesly do vlasů neviditelné květy čarodějných zahrad. Služky se vrátily s nádobami naplněnými vodou do paláce a síněmi a chodbami se rozlila opojná vůně. Vůně se donesla až ke královně.

„Odkud jste přinesly tu nádhernou vůni ?” zeptala se královna.

Služky vyprávěly o neznámé ženě u studny, která dovede tak podivuhodně upravovat vlasy. Královna pro cizinku poslala a pozvala ji do paláce.

Éset přišla a upravila vlasy i královně. Když si královna prohlížela účes a ucítila kouzelnou vůni, řekla spokojeně:

„Vidím, že své práci rozumíš. Líbíš se mi, zůstaň v mých službách.”

Éset už z paláce neodešla. Nyní byla nablízku tělu svého milovaného muže Usíra, mohla sedat u sloupu, v němž byla uzavřena truhlice, mohla se alespoň dotýkat prsty dřeva. Od rána do večera měla Éset na starosti královnina malého synka. Nemohl mít lepší chůvu než bohyni Éset. Připomínal jí jejího synka Hóra, kterého zanechala v Egyptě. Nebyl by ještě snesl tak dlouhou a těžkou cestu.

Královnin syn rostl a sílil pod ochranou bohyně. Každý den mu kladla Éset prst do úst a on sál z prstu božskou sílu. V noci, když v paláci všechno utichlo, ukládala dítě do kouzelných plamenů, aby spálily smrtelné částečky jeho těla a aby mu darovaly nesmrtelnost. Sama se proměňovala ve vlaštovku a s nářkem obletovala sloup a truchlila nad ztraceným štěstím.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Starověké báje a pověsti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.