Tiráž

Eduard Petiška

Báje dvacátého století

(Původní název: O motýlu který zpíval : báje dvacátého století)

Vydalo Education s.r.o. v roce 2013 jako svou 15. elektronickou publikaci.

education@petiska.cz

Copyright (c) Eduard Petiška 2013

Copyright obálka (c) Jakub Mareš 2013

1. elektronické vydání.

ISBN

978-80-87781-30-2 - epub

978-80-87781-31-9 - pdf

978-80-87781-32-6 - mobi

Edice sebraných spisů Eduarda Petišky - osmý svazek

Subedice - Báje a pověsti

Vychází jako osmý svazek sebraných spisů Eduarda Petišky. Edice sebraných spisů Eduarda Petišky vychází v elektronické podobě. Řada jeho děl, které vycházejí v této edici, je ale také k dispozici v tištěné podobě.

Informace o dalších knihách Eduarda Petišky v elektronické i tištěné podobě naleznete na https://www.facebook.com/eeducation.cz

Báje dvacátého století

Jedná se o soubor povídek a v jistém smyslu i o jedno z posledních autorových děl, zaměřené na lidské osudy a příběhy, v různých dějinných i kulturních etapách; které, i přes různost prostředí, zůstávají v jádru podobné, ponořují se do nitra individuálního světa a hledají smysl lidského putování.

V této odesee se autor vydává do časů, které sám zažil a které se řadí k jedněm z nejhroznějších v lidských dějinách, ve srovnání s nimi byla Trójská válka jen malou bitvou - období první poloviny dvacátého století a jeho dvou válek.

„...Nehledám jakoukoliv krásnou katedrálu, ale katedrálu v Amiensu, jen tu, ne její obdobu, dvojníka, ale právě ji i se vší únavou cesty, časem, který je k tomu potřeba, trápením, a přeji si určitý sluneční paprsek, který by dopadal na ni i na mě.”

,,Nejhorší je, že se člověk smíří s něčím, s čím se vůbec smiřovat nemusí, a smíří se s tím, poněvadž mu jeho okolí radí: smiř se s tím, a radí mu to tak dlouho, že tomu uvěří a poslechne. Proti svému neštěstí člověk málokdy bojuje, proti svému štěstí bojuje skoro pořád.”

,,Když má člověk dojem, že je jiný než ti ostatní, narůstá v něm směs hrdosti, studu i úzkosti. A záleží na něm, co v něm nakonec zvítězí.”

(Úryvky z knihy)

PhDr. Eduard Petiška (14. května 1924 Praha – 6. června 1987 Mariánské Lázně) byl český básník, romanopisec, povídkář, novelista, autor knih pro děti a mládež, dramatik, teoretik dětské literatury a překladatel, otec spisovatele Martina Petišky.

Autor více než devadesáti titulů, oslovující už pátou generaci čtenářů. Jeho knihy byly přeloženy do několika desítek jazyků.

Aleně

I.

STOLETÍ ZAČALO KRÁSNĚ aneb o zabíjení

Chtěl se vyhnout smrti aspoň do té doby, než bude nevyhnutelně nutné, aby ji přijal jako svoji smrt, chtěl jednou, až k tomu nevyhnutelně dojde, zemřít sám za sebe. Když se pro to rozhodl, netušil, jak bude těžké prosadit věc tak rozumnou a přirozenou.

A přitom nové století začalo krásně. Ty naděje! Jenže počasí nevydrželo ani dvacet let.

Utrhl list z kalendáře. Zase jeden den. Devatenáct set sedmnáct. To ještě platilo, ale pojmenovávat dny ztrácelo cenu. Pondělí jako sobota, neděle jako čtvrtek. Bylo ráno a začínalo léto. Počítal týdny. Už devátý týden. Bože.

Osm týdnů má za sebou od toho večera. Nikdy nic takového nezažil. Snažil se život udržet na vymezené cestě jako povoz, se kterým neodbočujeme do oranice, pečlivě si všímal patníků a příkopů, každý krok v soukromém životě i v obchodě několikrát rozvážil ze všech stran.

A pak se to stalo.

Před osmi týdny mu skončila dovolená a měl zase odjet na ruskou frontu. Volil poslední noční vlak, aby si chvíle na svobodě prodloužil. Manželka ho na nádraží doprovázela. Vyjeli včas, co kdyby se cestou něco přihodilo, a vlak by odjel bez něho. Jenom nic proti zákonu, i když v tomhle případě můžeš mít o zákonu pochyby, protože o svém životě sis nerozhodl sám, ale rozhodl o něm císař.

To bylo jaro, tenkrát před osmi týdny. Tma byla teplá a vlhká a ulice liduprázdné, a jak jeli v drožce a drožkářův kůň oťukával kopyty dláždění blíž a blíž k nádraží, rostlo v drožce ticho a houstlo a tísnilo, jako by se z něčeho, co není vidět, stal kámen. Jeli krokem k nádraží a vezli v drožce kámen.

Zastavili, zaplatil drožkářovi a vykročil s manželkou k nádražní dvoraně. Zasklenými dveřmi viděl uvnitř spoustu vojáků, kteří se vraceli ke svým útvarům. Couvl od dveří.

„Co je?” zeptala se žena.

„Pojď,” řekl jí. Seběhl k drožkám, na konec řady, ano, tenhle drožkář ho nezná, je nový. Najal si ho, vtáhl manželku dovnitř a řekl jméno ulice, odkud se pěšky dostanou za chvíli domů. Stařec na kozlíku zabručel a drožka se rozjela.

„Zapomněl jsi něco?” I potmě viděl, jak se na něho žena dívá starostlivě, veliké hnědé oči se jí leskly rozčilením.

„Ne,” řekl, „ne, ne... později,” naznačil jí, aby mlčela.

„Zmeškáš vlak,” zašeptala.

Položil prst na ústa.

Donutil ji mlčet, i když se pěšky vraceli oklikou domů. Mluvit začal až tady, v téhle komoře, kterou používali jako skladiště. Vysvětlil jí svůj plán.

„Tady? A do konce války?”

„Pst. Ač je neprobudíš.” Myslel tím služebnou, která spala za kuchyní, a myslel tím také dceru. Vilmě bylo sedmnáct a měla svůj pokoj na druhém konci bytu.

Rozeznal na manželčině tváři nerozhodnost, ale ovšem, nerozhodnost byla její vlastnost, pořád rozhodoval sám. Měla pochyby o správnosti jeho plánu. Jsou tu zákony a překročit zákon je nebezpečné. Byla z měšťanské rodiny, kde české vlastenectví mělo daleko ke vzpouře, kde přijímali císaře jako nezbytnost, střídavě s trpkostí, shovívavostí nebo s ironií. A nyní její rozumný manžel tuto nezbytnost popřel, dokonce hovořil o blízkém a pro císaře nešťastném konci války. A bylo mu najednou jedno, jestli je císař Francjosef nebo Karel. Proměna pro ni příliš náhlá. Nechápala, ale poslechla ho. Udělá, co si přeje.

Sám nevěděl, proč se tak bleskově rozhodl. Strach ze smrti ho přece doprovázel od chvíle, co narukoval. To, co udělal, vypadalo bláznivě, v duchu to manželce uznával, ale jsou doby, kdy bláznivý čin je vlastně nejrozumnější.

Přežít. Jestli přežije, vyhraje. Vítězství na frontách bylo něco jiného, jeho vítězství byl jeho život. A obchod. Samozřejmě. Jeho obchod textilem.

Obchodníky by neměli brát na vojnu, říkal si a divil se, jak je pravda prostá.

Nejsem zbabělec, ale kdo z toho bude něco mít, když mě zabijí? ptal se sám sebe a ptal se znovu a znovu, měl dost času zabývat se sebou. Dříve neměl čas.

Člověk odkázaný dlouhé hodiny jen a jen na sebe dostává se k příhodám svého života z jiné strany než pohromadě s jinými lidmi. Třeba cikán, který sloužil v jejich rotě. Když se přiblížili frontě a uslyšel poprvé střelbu, zeptal se: „A to střílejí i v noci?” Ano, řekli mu. Žasl. „A co kdyby povídá -”, „co kdyby tak do oka?” Tehdy se mu smáli. Měli na to právo?

Dneska se mu zdál cikán ne směšný, ale moudrý.

Utržený list z kalendáře zmačkal v hrsti opatrně, aby nešustil. Dveře komory vedly do předsíně, vedly do ní sice v odlehlém koutě předsíně, ale kdo ví? Zamykal se zevnitř. Prostor, ve kterém žil, byl těsný. Okno se záclonou, jaké štěstí, že hustou, k oknu přiražený starý psací stůl, u stolu židle s polštářkem na sedátku, a pak už jenom vyřazené skříně s haraburdím. Mezi skříněmi a psacím stolem s židlí místo na procházení. Šest kroků tam, šest zpátky, a to si ještě brousil rukávy saka o skříně.

Okno vedlo na ulici, a protože stavitel v podivném rozmaru, který postrádal účel, umístil komoru do výklenku, mohl muž uvězněný v komoře oknem sledovat, kdo do domu vchází a kdo vychází. Přehlédl chodník podél domu až na nároží. Byla to jeho jediná zábava, shlížet z druhého patra na chodce, na dálku špatně rozeznával tváře, a čím víc se přibližovali, tím víc viděl temeno hlavy a vlasy nebo klobouky, zatímco se mu obličeje v podivném úhlu, z kterého je pozoroval, ztrácely. Zvykal si poznávat chodce podle chůze, podle oblečení. Dost jich znal, a ty, které neznal, ty nové, pojmenovával podle nějakého znaku. Komár říkal jednomu, beruška ženě, která nosila puntíkové šaty, a jinému z neznámých říkal medvěd.

Nebylo to právě vtipné, nikdy ho nenapadaly duchaplnosti, ale on se spokojil s tím, co ho napadlo, a divil se, že umí myslet i na něco jiného než na obchod.

S obchodem bylo zle. A přitom nové století začalo krásně. Oženil se a nevěsta byla bohatá. Zpočátku se pokoušela projevovat vlastní vůli, ale brzy jí dokázal, že je výhodnější, když přijme jeho vůli za svou vůli. A ten nádherný obchod. Cítí v nose vůni. Vlna, sukno, hedvábí, krepdešíny, manšestry, plátno, bavlna. To bylo tenkrát. A teď se tam nesmí ani podívat. Ani přičichnout. A k čemu by tam čichal?

Za krámem měl malou kancelář, světlo jenom na psací stůl. Ve stěně zasklené okénko do krámu, skoro neviditelné mezi balíky látek. Aby bylo vidět, jak se prodavači činí. Zabýval se svými papíry a nemíval někdy ani čas, aby se okénkem podíval. Prodavači o okénku věděli, a dávali si pozor. Okénko stačí, a nemusíš se dívat. Dobrý nápad. Všudypřítomné oko. Boží oko. Co kdyby se díval? Nejistota - nejlepší hlídač.

„Danieli,” říkával synovci, který mu pomáhal s lejstry, „musím na dvě hodiny pryč. Mrkni do okýnka.”

Daniel byl snaživý mladý muž, ale měkký, obchodník musí počítat s čísly, a ne s city. A také narukoval. Všichni rukovali. Samá válka, samá válka.

Nalil si z konvice čaj do šálku a napil se.

Chodník venku byl prázdný, ale plný slunce.

Stál skrytý za hustou záclonou a zasnil se. Za takového rána chodíval do města do banky. Daniela nechal v kanceláři za krámem a šel. Nikdo mu neporoučel: jdi. Ani zůstaň. Šel si jen tak sám, jak si přál, jak sám potřeboval. Bylo to báječné.

Stál skrytý za hustou záclonou s šálkem v ruce a zároveň seděl v té malé kanceláři za krámem a pozoroval okénkem ruch mezi prodejními pulty, a zase kráčel, dobré jitro sem, dobré jitro tam, po sluneční straně ulice, rukulíbám a mojeúcta, vrabci před ním uskakují a kouř z viržinka stoupá a rozplývá se.

Napije se čaje a opatrně se posadí na židli. Co bude dneska dělat? Číst? Nikdy nebyl velký čtenář. Otevře knihu a s prsty na obou stránkách, jako by rozhrnoval houštinu, o kterou by se mohl popíchat, strne a naslouchá zvukům z předsíně. Vilma je ve škole, chodí do gymnázia, manželka odešla do města. Služebná vytírá chodbu. Pravidelný sykot hadru a šplouchání vody, stékající při ždímání do kbelíku.

Připadá si u psacího stolu na okamžik jako vševědoucí. Jenže je to jiné než v krámě u okénka v kanceláři. Služebná o něm neví.

Zatímco naslouchá sykání hadru a šplíchání vody, leží Daniel daleko odtud v jedné z těch opuštěných chalup, kterým zbyl krov a zbytky střechy - není jich ve vsi mnoho -, leží zahrabaný do sena a pozoruje dírou ve střeše modrou sálající oblohu.

Cítí úlevu. Rozhodl se pro útěk a teď má první úsek cesty za sebou. Kdyby nebylo lesa, který ho kryl, nikdy by se mu to nepodařilo. Orientační smysl ho nezklamal. Vesnice byla opravdu tam, kde ji tušil.

Už tu jednou byl, před týdnem, když postupovali na bojovou linii. Objevil tady při odpočinku v jedné kůlně bednu se starými šaty. Nikomu o ní nepověděl. Snil o ní v zákopech.

O starých kalhotách neznámého sedláka, o staré košili, která nebude mít vojenskou barvu.

Utíkat se dalo dvěma směry. Kupředu a dozadu. Kupředu přes ostnatý drát a minová pole k Rusům, do zajetí. K útěku kupředu chyběla právě v ty dny, kdy se rozhodl, příležitost. Utíkat dozadu, zpátky do vnitrozemí, bylo ve vojenském stejnokroji nebezpečné. Kdyby ho chytila polní hlídka, kdyby se stal zajatcem armády, jejíž stejnokroj nosil... Všichni, polní hlídka i on, byli malými kolečky, která se musela otáčet v rytmu velikého soustrojí a pracovat na vlastní zkáze. Důležité bylo otáčení koleček, to, co sis myslel a cítil, nebylo důležité.

Odmítal zúčastnit se toho nesmyslu. Sám za sebe. V rotě neměl důvěrné přátele, kterým by se mohl svěřit. Po zničení starého útvaru přišli noví lidé. Neznal je a nedůvěřoval jim.

Rozhodl se, že útěk bude jenom jeho věc, jeho tajemství. Kdoví jestli tamten nebo ten není udavač.

Mnoho lidí okolo něho, jak se zdálo, nevidělo, do čeho se vlastně dostali, v čem jsou a kdo je jejich nepřítel. Bručeli, nadávali a trpěli, šli na smrt v nestvůrně ochablosti a roznášeli smrt v zemi, která jim nepatřila, a dobývali ji ve jménu vítězství, které jim nebude patřit.

Viděl je, přiopilé důstojníky, nebo toho setníka, který vycházel z krytu jenom s karabáčem v ruce. Bil vojáky na potkání. Také setník nevěděl, v čem je. Byli uvnitř, neschopni vidět se zvenčí. Zařídili se uvnitř se svými představami o světě a životě a nevěděli, jak nepřirozeně a obludně vypadá zvenčí to, co dělají. Chyběl jim druhý pohled. Byli uvnitř, bylo jich mnoho uvnitř a vzájemně se přesvědčovali, že nemohou jednat jinak a že tedy jednají správně. Když spousta lidí jedná podobným způsobem, vzniká u nich vždycky dlojem, že jednají správně.

Ležel v seně, prozatím se nedalo nic jiného dělat, každý krok si musel od té chvíle pečlivě promyslet. Myslel na les, který měl za sebou. Červencový les byl plný života. Vzácný dar života je právě život. Čím hlouběji se nořil do zeleně jako do hustého zeleného jezera, bylo mu lehčeji. Vállka se vzdalovala. Rozrážel mlází rukama jako plavec. Vybííral si cestu nejhustšími místy, vyhýbal se cestám. Na začátku útěku byl rozčilený, až se mu klepaly prsty, když si v písečném dolíku uprostřed lesa dovolil zapálit cigaretu. Potom vyšlo slunce, a to už bylo lepší. A nejlíp se cítil až na okraji lesa. Spatřil vesnici, trosky vesnice, ve které před týdnem přespávali. Tenkrát byla míň rozstřílená než dnes.

Usadil se do křoví na kraji lesa a dlouho vesnici pozoroval. Není tam někdo? Kostel to odnesl zle. Ztratil věž a střecha mu uhořela. V postavení, v jakém byl, to byla výhoda. Na věži mohli zřídit pozorovatelnu. Odtamtud by se dala obhlédnout celá vesnice. Z věže by mohli sledovat každý jeho krok.

Od polozřícených stavení se přihnal závan větru, roztřásl křoví, kde se uprchlík schovával, a přinesl s sebou směs pachů, ale žádný z nich nebyl pachem čerstvého ohně. Žádný neoznamoval přítomnost lidí ve vesnici. Vesnice ležela v slunci, raněná a nehybná. Za lesním obzorem se ozývalo mručení, jaké se ozývá tam, kam odešla bouřka.

Dlouho seděl v křoví, než se odhodlal, přikrčený, jako by se chystal k přískokům, proběhnout pár desítek metrů k nejbližšímu stavení. Vybral si je, protože poskytovalo možnost rychlého ústupu zpátky mezi stromy.

Vběhl na dvůr, přikrčený, s nabitou puškou v ruce. Pokojný dvůr. Slunce a stín si hrály pod košatým ořešákem. A před ním stála kůlna, kterou si pamatoval. Kůlna, kde v koutě odpočívá bedna se starým šatstvem. Domníval se, že bude muset projít celou vesnici až na druhý konec, aby se dostal k téhle kůlně. A teď tu byl, bez bloudění, na klidném dvoře, u ní, a stačilo jenom pár kroků. Není to štěstí a příslib, že všechno dobře dopadne?

Jenom neztrácet ostražitost. Přitiskl se bokem ke stěně kůlny a pomalu se sunul k otvoru, který míval kdysi vrátka. U trámku trčelo ještě kování, ale vrátky asi někdo zatopil. Sunul se k otvoru, jak byl zvyklý postupovat za dlouhá léta války, kdy jsi mohl buď překvapit, nebo být překvapen.

V kůlně nikdo nebyl.

Shodil z bedny rozpraskaný chomout, zvedl víko a přehraboval se v hadrech. Našel si staré kalhoty a roztrhanou košili. A něco, co se podobalo huňaté kazajce a co bylo samá díra. Ale zdejší obyvatelé nebyli šviháci, a nejlepší maskování je takové, které splývá s prostředím. Svlékl stejnokroj a oblékl ty cizí hadry. Ostatně stejnokroj mu byl také cizí.

V cizích šatech, na cizím území a kvůli cizím zájmům, napadlo ho. Asi vypadám v těch hadrech. Ještě že tu není nikde zrcadlo. Usmál se. Svět bez zrcadel by se mohl stát pro lidstvo dobrodiním. Ze stejnokroje udělal balík a zahrabal ho pod ty hadry v bedně na samé dno. Teprve když ležel zavrtaný do sena na půdě chalupy, napadlo ho, že měl stejnokroj raději spálit. Ale zas by ho prozradil kouř. Jestli budu mít štěstí, tak na stejnokroji nezáleží, utěšoval se. Zahrabal pušku vedle sebe do sena. A chlebník s kusem chleba a ušetřenými konzervami. A kde mám bodák? - byla jeho poslední myšlenka, než usnul.

Sedí v strýcově kanceláři za krámem. Před sebou má malé okénko, kterým je vidět, co se v krámě děje. Je tu útulně, teplo, a pocit bezpečí zvyšuje okénko, které tu je proto, aby prozrazovalo na ty, kdo jsou v krámě. Kdo je v kanceláři, je v bezpečí.

Mezi pulty vidí tetu, blíží se pomalu, všude se zastavuje, tady pár slov, tam pár slov, a když dojde do kanceláře, jako by měla kolem úst něco z posledního hovoru.

„Kde je Oskar?” řekne potichu a s omluvou. Nikdy nepojmenuje strýce jinak.

Vždycky stejná otázka a stejná odpověď. Copak si nepamatuje, že touhle dobou chodí strýc do banky?

Oskar nemohl číst. Zpočátku četl, ale jak týdny míjely, nedovedl se na čtení soustředit. Unikl frontě, to ano, jenže co mu hrozilo, a ze dne víc a víc, co se k němu neúprosně blížilo, nemělo tvář, nemělo obrysy, nevěděl, co mu hrozí, měl jen jistotu, že mu hrozí katastrofa. Neměla tvář a to bylo zlé. Jak se mohl bránit něčemu, co bylo bez tvaru, co se nedalo označit, co jenom působilo úzkost a nepravidelné bušení srdce.

Uvidíš - děsil se - nakonec k něčemu dojde a nebudeš na to ani připravený. Vběhneš jako zajíc do oka.

Při takových úvahách přestával i dýchat a pak, když opět začal, šetřil dechem, jako by měl v komoře vzduch odměřený, a až jej vydýchá, dojde ke katastrofě.

Úleva, kterou cítil první týdny, úleva, že unikl frontě, se proměňovala v pocit nejistoty a nejistota se stupňovala v tíseň tak silnou, že se musel násilím přemáhat, aby nevyrazil z komory a neukázal se nic netušící služebné a nevběhl do pokoje k dceři.

Jak dlouho může jeho vězení trvat? Kladl si otázku den co den a znovu a znovu. S manželkou se vídal přes den, jenom když nikdo mimo něho a ženu nebyl doma. A pak v noci, kdy se s ženou zamkli v ložnici. Spali za zamčenými dveřmi. Přechod z vězení do vězení. Mluvit spolu mohli za noci jenom šeptem.

Jsem a zároveň nejsem, říkal si. Stav, do kterého se dostal, byl jako nemoc, na kterou není lék, jen čekat a zase čekat.

A v noci, za dlouhých rozhovorů s manželkou, poznával, že i manželka se začala měnit. Naslouchala mu, když v ložnici šeptem určoval, co bude zapotřebí zařídit, naslouchala trpělivě, ale sotva skončil, našla vždycky námitku, proč se zachovat jinak. Jakmile svůj názor bránil, vyhrávala nad ním tvrzením, že teď je to venku - tím rozuměla svět, který nebyl v komoře jako on - že teď je to venku jiné a že by se musel s tím, co je venku, seznámit, aby mohl správně rozhodnout. Přijímala jeho soudy jako poradní hlas akcionáře, který ztratil téměř všechny akcie. Jeho žena objevila znovu svou vůli. A tu si nedovolila po léta objevit. Jejich noční rozhovory končívaly hádkou, při níž nesměl zvýšit hlas, při které platily důkazy, a ne síla hlasu. Nemohl si ulevit křikem, nemohl to, co smí každý pes, zavýt a zbavit se zaskučením aspoň trochu své bezmocnosti. Jeho žena krok za krokem obsazovala území, kde býval pánem on, kde býval pánem dokonce i na frontě, když jí v dopisech odkazoval svoje příkazy a rady.

Někdy už byl se svými silami u konce a toužil uprostřed noci vyběhnout z ložnice a vrátit se do komory. Proč by nemohl ležet na tvrdém psacím stole? Když se k němu osud chová tvrdě, ať vychutná tvrdost osudu až do dna. Snad najde na dně krůpěj jedu, která ho zahubí. Při myšlence na záhubu se ho zmocňoval klid. Ale jenom na okamžik. Vždyť válka nebude trvat věčně, domlouval si, a pak vezmu všechno do ruky zase já.

Domlouval si, ale příští noc nebo kterákoliv další se dostávala do stejných kolejí a narážela na stejné překážky.

Naštěstí se dalo hovořit také o Vilmě. Jejich sedmnáctiletá dcera, za kterou se začínali otáčet muži. Nebyl to uklidňující námět k hovoru.

„Bojím se,” šeptala žena, „že naše Vilma půjde v životě jen a jen a tvrdě za svým prospěchem.”

„Aspoň se neztratí,” odpovídal jí se zlomyslnou radostí, že jí může odporovat, že v téhle věci ho nemůže porazit tvrzením, že teď je to venku jiné.

„Neměla by být bezohledná,” řekne žena. „Není na světě sama.”

To je objev, říká si v duchu muž, a co když jsme sami, každý sám pro sebe, ty se svými názory co a jak zařídit, já se svými názory co a jak zařídit, a ona se svými názory? Hlavní věc, že dobře studuje. Oskar si váží vědomostí. Vědomosti se dají pochopit. A ocenit. Jsou roztříděné a na svých místech. Za bezohlednost pokládá každý něco jiného. A za lásku také. Zkrátka: jsou věci na svých místech a věci, které stále svoje místa mění a překvapují tě změnou.

„Já mám rád,” zašeptá, „když najdu ráno věci na stejných místech, kam jsem je večer dal.”

Žena neví, o čem je řeč. Ale zvyká si. Její muž má poslední dobou divné řeči. A nemá cenu zeptat se ho, co tím myslel. Hned se rozčiluje. Odpoví mu neurčitě:

„Uvidíme.”

Vždycky jen: uvidíme, uvidíme. Muž by rád pověděl něco, co by jeho ženě ukázalo, jaký je mocný a moudrý. Měl by jí ukázat, že i když je a není zároveň, přece jenom víc je, než není. Uvidíme, uvidíme - a co uvidíme v téhle tmě, v noci bez měsíce a bez hvězd?

Daniel se probudil pozdě odpoledne. Díra ve střeše nad ním hned modrala, hned šedla, obloha na něho shlížela s pochopením, přivírala spiklenecky modré oko. Tam nahoře mi schvalují, že jsem utekl, poškrábal si zátylek, kde ho seno svědilo, a s chutí si zívl. Byl by se s chutí také najedl, ale rozkázal si už před útěkem, že bude jíst jen tehdy, až už nebude moci hlady vydržet. Musí s jídlem šetřit. Doufal také, že mu pomůže les.

Prozatím odpočíval a uvažoval jak dál. Neměl strach, že by ho někdo hledal. Ztratil se v noci, na hlídce. Takových ztrát bylo dost. Nikdo nevěděl, jestli ho nezajala předsunutá ruská hlídka. Byl by odešel do zajetí dobrovolně, kdyby nebylo minového pole. Ruská hlídka, která by se dostala až k němu, by znala bezpečnou cestu zpátky. Ale nepřišli si pro něho. Představoval si, jak se o něm u roty mluví jako o ruském zajatci. Na to, že by se sám rozběhl nazpátek, že sám zmizel v lese, na to jistě nikdo nepřišel. Bylo to neuvěřitelné. Nesmyslné. A právě v tom byla naděje. Skutečnosti už zbývala jenom jedna tvář naděje. Ta nepravděpodobná.

Za dobu, co byl na vojně, poznal, že chovat se jinak, než nepřítel předpokládá, umožňuje, abys přežil. A nejbližším nepřítelem v téhle válce byli, podle jeho přesvědčení, ti, kdo mu veleli.

V posledních týdnech myslel na smrt často. Všechno hezké, co doposud do svých pětadvaceti let zažil, jako by bylo završené, teď jen obrátit poslední list v knize, ten čistý, nepotištěný.

Z minulosti zbyly ze završeného života jen samé doteky, zlomky, střepy, které postoupily z bezvýznamných míst do důležitých postavení a dávaly nový smysl tomu, co prožil, a řadily dny po svém. Doteky, zlomky a střepy. Toužil po něčem, co by je spojovalo, co by jim dalo jednotný smysl.

Když se vyléčil z průstřelu nohy, poslali ho do vojenské ozdravovny. Do Alp. Dříve vzpomínal jenom na to, jak posloužil nějakému Srbovi za cíl. Pamatoval si jeho obličej, jak se vynořil za rohem stodoly a okamžitě střelil. Ale teď si sliboval, že si po válce vyjede na jih a toho Srba vyhledá. Půjdou spolu do hospody. Měl dokonce vymyšleno, co mu poví. Kamaráde, řekne mu, ty jsi měl oči vyvalené strachem. Tak je to, lidé na sebe střílí ze strachu. Když se nestrefím já, strefíš se ty. Tušil také, co mu ten srbský střelec odpoví. Ta stodola patřila možná zrovna jemu. A když ne stodola, tak krajina, vzduch a část nebe nad krajinou. Protože každá vlast má svoji prsť a svoje nebe.

A pak ten večírek na rozloučenou v ozdravovně. Po koncertě usedly paní z Červeného kříže se svými dcerami ke stolkům a rekonvalescenti směli s nimi sehrát partii šachu, dámy nebo domina. Nad jeho šachovnicí se vznášela váhavá bílá ruka se vztyčeným ukazováčkem, kroužila pomalu a lehce, než, než uchopila šachovou figurku a posunula ji na jiné pole. Jen zřídka se odvážil podívat do dívčí tváře zaujaté hrou, ale na její ruku se mohl dívat stále. Nechtěl vypadat dotěrně. Toužil tu ruku stisknout ve své, toužil ji mít na čele, určitě voněla a chladila, představoval si ji na ústech. Za dnů, kdy přibývalo v plášti a prádle vší, za deštivých dnů v zákopech, ta dívčí ruka svítila, čistá, hřála, když bylo třeba tepla, a chladila, když se dusil vedrem.

Musel se převalit na suché místo, venku se spustil liják, sjížděl po rozbité střeše a vystřikoval do sena.

Tenkrát, na poslední dovolené, s Vilmou v biografu. Sama ho začala potmě líbat. Seděli spolu v lóži, nikdo si jich nevšímal. Jenže on měl dojem, že se všichni dívají, a odtáhl se. Pak Vilmu doprovázel potmě domů a pokusil se ji líbat on.

„Ne, pane voják. Vy nejste statečný. Líbám se jenom se statečnými.”

Celou cestu zpátky domů se smála. Odevzdal ji tetě v pořádku. Strýc byl na ruské frontě.

„Pozdravuj ho od nás,” řekla teta. Ani nezkoušel vysvětlit jí, jak je fronta dlouhá.

Příštího dne se přišel rozloučit. Doma byla jenom Vilma. Objala ho a přitiskla se k němu celým tělem. Líbali se, i když zarachotil v zámku klíč. Teta se vracela.

„Dneska jsi byl statečný,” řekla Vilma. Tak mladá a taková.

Jaký mají smysl střepy? Dá se z nich usoudit na tvar vázy, kterou se měly stát, kdyby ji vykroužil v dokončený tvar a vypálil? Není to zvláštní? Střepy vázy, která nikdy nebyla celá? Jsou to skutečně střepy, není to sen a přelud?

Co ještě stihne? Několik střepů? V posledním větším městě za frontou měli jen tři hodiny vycházky. Museli do nich vtěsnat množství zážitků, jaké poskytuje dlouhý život těm, kteří ho mají před sebou. Pro ně, jak tu stáli před odchodem - kam? - to znamenalo stihnout všechno za pár hodin. Stihnout alkohol, lásku, plnost štěstí, hloubku života a rozkoše. Seděla na nízké pelesti postele, nohu přes nohu, krátkou košili vysoukanou do půlky tlustých stehen. Otevřel dveře do jejího pokoje a neviděl nic než tu dvojici silných růžových nohou, upíral oči na ta kolena, kde růžová barva pleti přecházela v šedohnědou špínu. Kolena s měkkými jamkami po stranách, do kterých se propadal tuk. Couvl a zavřel za sebou dveře.

Ochladilo se a zima ho roztřásla. Déšť strávil teplo dne. Jen kdyby bylo dost sena, aby se přikryl. A co přitáhnout z bedny v kůlně nějaké hadry? Kdyby nebylo únavy. To ten noční usilovný pochod.

Zavřel oči a znovu usnul. Když se probudil, spatřil v ubývajícím světle dne vedle sebe koně. Okusoval mu seno, aby ho měl míň, odtahoval mu seno, kterým se přikrýval, aby mu byla ještě větší zima. Jenom s námahou se mu podařilo upamatovat se, že leží v seně na půdě a že není možné, aby kůň vylezl nahoru po žebříku. Jakmile si to připomněl, kůň zmizel.

„Mám horečku,” přejel si rukou čelo, „mám horečku,” mluvil nahlas sám se sebou. „Mám žízeň.”

Oskar

byl odkázaný jen na svou manželku. To ona mu přinášela ráno jídlo, když služebná odešla do města a Vilma do gymnázia, ona mu nosila obědy, když služka myla polední nádobí a Vilma odpočívala ve svém pokoji zabraná do francouzského románu. Ona mu schovávala pozdní večeře, až k ní večer zajde do ložnice. Obstarávala mu jídlo i noviny, po kterých toužíval často víc než po jídle, hlavně ať jsou v nich dobré zprávy, hlavně ať už je konec. Vzpomínal, jak začalo století krásně, myslel si tehdy, že ho ta dáma vyobrazená v humoristických listech, vábná, s plným poprsím a rohem hojnosti v ruce, přijala za svého syna a že mu nikdy nedá ublížit. A přece, dopadlo to jinak.

A ne dost na tom. Jednoho dne se jeho žena ráno vůbec neobjevila. Roznemohla se. Podráždění slepého střeva. Vypadalo to na nemocnici. Ten den byl odkázán na pár starých kůrek a trochu studeného čaje, kdoví odkdy, samé zbytky, kterých si doposud nevšiml, naštěstí, jinak by je dal manželce, aby je odnesla, a byl by zůstal celý den o hladu. Vysvětlilo se to teprve večer v ložnici. Našel manželku ztrápenou představou, že bude muset do nemocnice, a co potom s ním? Co s ním bude? Neměli by do té záležitosti přibrat Vilmu?

Rázně odmítl. Jak by jeho dcera přijala zprávu, že otec zběhl z vojny a schovává se doma? Tyhle věci se přece nedají spojovat jenom s vlastenectvím, myslel si Oskar, který byl zvyklý jako obchodník brát v úvahu zisk i ztrátu. Jeho čin nesvědčí právě o statečnosti. Jenže, co je statečnost v téhle špinavé válce? Nedívat se napravo ani nalevo a dát se zabít? Nevěděl, jak to dceři vysvětlit. Stačilo, aby mu řekla: a co ti ostatní, co mají dělat ti? Člověk nikdy neví, co si takové mladé stvoření vymyslí. Musel by jí odpovědět, že co udělají oni, je jejich věc, stejně jako to, co podnikl on, je zase jeho věc. Nevypadalo to ale příliš sobecky?

„Vilmu do toho nebudu zapojovat,” zašeptal.

„A když mě zítra odvezou do nemocnice? Uvažuj,” řekla manželka, „ráno mě třeba odnesou a pak jsi v komoře sám a nikdo o tobě neví.”

Ponižovalo ho, že manželka rozhoduje, ale musel uznat, že má pravdu.

„A co tvoje sestra,” navrhl, aby nepřenechal všechno rozhodování manželce.

„Moje sestra?”

Tlustá, hovorná a mlsná vdova. Jistě ne pokladnička pro jakákoliv tajemství. Jak ji mohl navrhnout? Ztrácí soudnost. Ne, obchodníky by neměli brát na vojnu.

Tu noc si ze spíže odnesl suchary. Malou zásobu. Naštěstí se manželce druhého dne ulevilo. Nemuseli Vilmě porušit její bezstarostné mládí.

Čas plynul a na jeho putující hladině připlouvala drobná překvapení. Největší nebezpečí, jak byl přesvědčený, hrozilo od služebné. Byla ze Šumavy a napůl Němka. Její otec padl před rokem. Císař byl pro ni stejně nutný jako nebe s rájem a anděly. Ve zběhovi by určitě viděla kacíře. Tajemství by neudržela a roznesla by je po celé čtvrti.

Jednoho dne stiskla kliku u komory. Poslouchal s bušícím srdcem za dveřmi rozmluvu služky s manželkou. Služebná má v komoře kufřík, dva má u sebe a jeden v komoře. Kufřík nutně potřebuje. A odkdy se prý komora zamyká?

Žena se vymluvila na Vilmu, která nechává všude otevřené dveře a v komoře je asi myš. Klíč někam zandala, ale bez starosti, však klíč najde a kufřík jí vyndá.

„To nemusejí, já si ho vyndám sama,” řekla služka usmířená úsluhou.

Když služka odešla nakoupit, vyšoupl kufřík do předsíně. Ke starým nejistotám přistoupila nová. Netuší služka něco? Jak útočila: Odkdy se komora zamyká? Je to její byt? Ty služky jsou pořád drzejší. A to je také vina války. Chtějí, aby si je člověk předcházel. Jinak půjdou do fabriky. Po odchodu mužských je ve fabrikách práce pro ženské ruce.

Zase někdo bere za kliku u komory.

„Odkdypak se zamyká komora?” Vilma.

„A co bys tam ráda, drahoušku?” Manželka.

„Modré desky s notama.”

„To víš, drahoušku. Jen co najdu klíč.”

Noty dostane Vilma se zpožděním.

Zvláštní. Stačí někde zamknou dveře a už se tam každý dobývá.

Daniel

spí a pochoduje. Raz dva. Boty a stejnokroj mění barvu pod vrstvou jemného prachu. Pláň prachu a trávy okusované zubatým sluncem. Všichni jsou soustředěni na jedno přání. Pít. Vydechují je, vyslovují, křičí. Pít. Než odložíš život, musíš si smrt zasloužit. Pít.

Probudí se dopoledne příštího dne. Vedle něho stojí na prkenné podlaze kameninový hrnek plný vody. Vrhne se na něj a vypije jej. Nenechá ani kapku. Nezatěžuje se přemýšlením, kdo hrnek vedle něho postavil.

Díra ve střeše září modří letního dne, a jak sluneční paprsky ohřívají šindele a trámy, začíná dřevo vydechovat suchou sypkou vůni, kterou tak dobře zná z dětství. Půda domu, kde bydlel s rodiči, vonívala zrovna tak. Kam se podíval, samé staré, zaprášené, odložené věci. Lovil v nepřehledných truhlách, koších a koutech jako lovec hluboko v temné Africe. Vynášel na světlo zlomky minulosti. Starou ozdobnou přezku, šněrovačku, z které se klubaly kostice, polámanou péřovou čelenku a kalendář s obrázky z burské války, tak vzdálené a mile dobrodružné.

A zase spal a pochodoval. Raz dva. Se svou setninou na nádraží. Každý z nich má podle rozkazu v hlavni zasunutý černožlutý praporek. Ale cestou na nádraží zpívají Hej, Slované. Náznak vzpoury. Černožlutý praporek na rozkaz. Hej, Slované bez rozkazu. Před nádražím strýc s tetou a Vilmou. Vilma zvedá ruku s kapesníkem, poznala ho. Na co je pyšná? Na sebe, že ho zná, toho mladého muže s černožlutým praporkem v hlavni, který zpívá Hej, Slované.

Zlomky a střepy minulosti. Jednou je nacpou do košů a truhel a bude na ně poprchávat prach a čas a zapomnění. A pak se někdo bude v tom harampádí přehrabovat a vytáhne kalendář s obrázky z téhle války. Jaké dobrodružství, jak milé vzdálené dobrodružství. A pak ten někdo sáhne hlouběji do truhly a vytáhne věc a nebude si s ní vědět rady. Nač to sloužilo? Čemu to mělo pomáhat, čemu zabránit? Teď otáčíš tu věcičku v prstech a marně přemýšlíš, protože jsi ztratil, kamaráde, paměť. Lidé tak lehko ztrácejí paměť. To nejdůležitější zapomínají nejdřív.

Spal a hrabal se v truhlách a koších a vynášel z nich neznámé předměty, předměty, které někdy něčemu sloužily, ale ti, kdo je používali, byli už mrtví, a nebylo nikoho, kdo by vysvětloval a varoval.

Když se probudil, šeřilo se. Kameninový hrnek vedle něho byl opět plný vody. A u hrnku ležel kus černého chleba. Sáhl po něm, rozpadal se v dlani. Při pohledu na ubohé kousky chleba dostal hlad. Lačně je snědl a hned sáhl po chlebníku, měl chuť ještě jíst. Ale ovládl se.

Cítil se lépe než včera. Byl zase schopný uvažovat o svém postavení. Někdo o něm ví. Někdo mu nosí čerstvou vodu a daroval mu i kus chleba. Dostal snad některý voják podobný nápad jako on, a skrývá se tu také? A proč se nedá poznat?

Připlížil se k vikýři, kde byl opřený žebřík. Plížení mu šlo dobře. Jenom kdyby nebyla ta únava.

Vyhlédl z vikýře. Na dvoře se pomalu a skoro bez zašumění pohybovaly větve ořešáku. Za kůlnou klesal do lesů na obzoru úzký pruh žlutého svitu. Nad pruhem tmavla obloha a z temného ústí jí vyklouzla nedočkavá hvězda. Jedna jediná.

Odplížil se zpátky s pocitem, že ho někdo pozoroval. Vrátil se do svého doupěte v seně, lehl si a pozoroval otvor ve střeše, kterým se sypala na půdu tma, dokud ji nepřibily k té výšce hvězdy.

Zavřel oči a hrabal se oběma rukama v truhle paměti, až našel poklad. Svoji dětskou postel, ve které proležel celé dny. Jako dítě tak často stonal. Postel byla krátká. Když mu bylo osm, mohl v ní ležet jen s pokrčenýma nohama. Bílá, plechová, na čelech měla barevné obrázky. Andělíček strážníček navštěvuje spící dítě. Díval se na ten obrázek, když starý doktor tiskl k rozpálené hrudi studené ucho, díval se na obrázek, když polykal lžíci léčivého sirupu, tolikrát se na obrázek díval a teď nevěděl, kde to dítě na obrázku leželo. Na louce? Na polštáři? Usnulo v křesle? Přemítání ho vysilovalo. Začal podřimovat.

A napadlo ho, jak bylo směšné všechno, co s ním tehdy dělali, jak se snažili udržet ho při životě za těch nových a nových angín a zánětů průdušek. Té námahy, nočního vstávání, úzkosti. A nakonec: hromádka sena, hrnek s vodou a hrozba, že bude zabit proto, že odmítl zabíjet. Ale ti neznámí na druhé straně nebyli jeho nepřátelé, nic proti nim neměl. A oni proti němu osobně asi také ne. Proč museli na sebe mířit? Nové přemítání ho vysílilo tak, že usnul. Bylo to přemítání bez konce a nemohlo nikdy skončit jinde nežli ve snu. Ve snu bylo krásně, hřálo tam slunce a ze zrajícího obilí vyletovali modráskové. Mladá žena v letních šatech vedle něho byla Vilma. Smála se a dívala se na něho s obdivným úžasem. Něco takového u Vilmy ještě nezažil, ačkoliv si to vždycky přál. O čem hovořili, nebylo dost jasné, důležité bylo, že mu rozuměla a přisvědčovala. Tak jsem snad neprovedl takovou hloupost, když jsem utekl, říkal si.

A dobrá nálada ho doprovázela nocí k ránu a neopouštěla ho ani ráno.

Nechal oči zavřené, za víčky rozeznal denní světlo, a prodlužoval si příjemný pocit svěžesti, síly se mu vracely, překonal to, dokázal to, soustřeďoval se na svou svěžest, všemi smysly, vychutnával tu chvíli a oddaloval si okamžik překvapení, kdy objeví v hrnku čerstvou vodu, a možná že vedle hrnku najde i kousek chleba.

Hrnek s vodou a okoralý kousek chleba našel na místě, jak předpokládal. Zapíjel sousta chleba vodou. Jako by snídal rohlík a kávu. Rohlík. Čerstvý křupavý rohlík. Usmál se. Jak se někdy docela prosté věci mohou podobat dobrému vtipu. Rohlík a káva. Dobrý vtip. Představil si sebe, jak sedí v kavárně. Smích s ním zalomcoval, a nový záchvat smíchu a nový, smál se hlasitě bez ohledu na to, že ho může někdo slyšet, otřásal se smíchy, řičel. Nejdřív si neuvědomoval nic, měl jenom neuvěřitelnou potřebu smát se, a pak, když si uvědomil, jak nebezpečné je takhle hulákat, neměl zase dost sil, aby nad smíchem zvítězil. Pomalu přešel smích ve škytání a bublání.

Protřel si uslzené oči a vytřeštil je. Ve vikýři se ukázala hlava. Drobná hlava se zvědavýma očima. Uklidnil se. Ta hubená malá tvář nemohla patřit dospělému člověku. Hlava zkameněla. V ranním vánku poletovaly kolem skrání jenom žluté řídké pramínky vlasů.

Pokynul té hlavě. Pojď blíž. Nechápala. Udělal rukou velitelský netrpělivý pohyb.

Do vikýře se vyškrábalo děvčátko, váhavě, nejdřív ukázalo jenom ramena, pak se objevila sukně do půl lýtek a pak bosé nohy. Dítěti mohlo být deset let. Vylezlo na půdu, ale zůstalo stát ve vikýři u žebříku. Kdyby bylo třeba uprchnout, stačilo skočit na žebřík.

Jsme na tom stejně, uvědomil si muž na seně. Ty nedůvěřuješ mně a já téhle vesnici, celé krajině, všem. Jenomže tohle není nedůvěra, z které vznikají války. Tohle je nedůvěra, která z války vznikla. Takový kruh. A zdá se nekonečný.

Ale nemohl mluvit jenom v duchu a stále sám se sebou. Musím tomu děvčeti něco povědět nahlas. V rozpacích si sáhl na bradu. Nahmatal strnisko. Jak za ten krátký čas zarostl. Anebo to byl dlouhý čas? Nedovedl dny spočítat.

Holčička se dívala a dívala. Jeho vous ji asi nepolekal. Vesničané tu chodili zarostlí. Zapomenutý a zanedbaný kraj světa.

„Víš . . . já,” ukázal pro větší názornost na sebe, „byl voják, ale už nebudu . . . rozumíš?”

Holčička pootevřela ústa a s námahou vydala zvuk, který se nepodobal slovu. A ještě jednou. Pomáhala si přitom rukama a hlavně prsty. Byla němá. Nic se od ní nedoví.

Pozoroval ji, jak se namáhá něco mu sdělit, rukama, prsty a dokonce celým tělem, vychrtlým, ale čilým, pružným.

Nerozumím ti, rozmlouval s ní v duchu, nerozumím ti, děvče. Bylo mu to líto a jeho osamělost jako by tím neporozuměním narostla.

Oskar

myslí ve své komoře na Daniela. Probírá z dlouhé chvíle všechny známé. Příbuzné i zákazníky. Jenom na známé z vojny se snaží nemyslet, teď, když s vojnou skoncoval.

Myslí na Daniela, na toho štíhlého, černovlasého, kudrnatého. O jedné dovolené tu byl na návštěvě. Setkali se. Býval plachý, ale na dovolenou přijel sebevědomý. Ty jeho názory na válku, na císařskou rodinu, na svět!

„Nedal ses k anarchistům?” zeptal se ho.

Daniel se smál.

„Tak kdy doválčíme?” zeptal se ho.

„Co nevidět,” řekl Daniel.

Tedy já za sebe doválčil. Ale co Daniel? A co válka? Jak se ten čas táhne, a nikde se nedá postrčit, není, kde ho vzít za rameno, a v minulosti, jak ten čas někdy letěl, od soboty do soboty, copak tenkrát to byl jiný čas? A století začalo krásně, nový obchod, mladá žena, kapitál, a najednou se všechno zastaví. I čas.

Za zdí komory se ozvou známé zvuky, jsou tlumené, neboť musí projít skříněmi, které stojí při stěně, skříněmi plnými šatstva, papírů a knih. Klin, klan. Vilma hraje na piano. Klan, klin. Jaká je to melodie? Nikdy se o hudební skladatele nezajímal. Ale teď měl čas zajímat se i o věci, které pokládal za neúčelné. Přepadaly ho myšlenky, které nikdy neměl. Jakpak asi takový komponista skládá? Kudy se mu to dostává do hlavy a z hlavy na papír? Zvláštní postup dělat něco vlastně z ničeho. Na začátku šatů je látka, na začátku látky je, dejme tomu, bavlna, na začátku bavlny bavlníkové plantáže. Všecko se dá ověřit, nahmatat. A tady, při skládání, přichází něco - odkud?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Báje dvacátého století.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.