Tiráž

Eduard Petiška

Staré české báje a pověsti I.

V tištěné podobě vychází pod původním názvem Čtení o hradech, v knize Čtení o hradech, zámcích a městech.

Vydalo Education s.r.o. v roce 2013 jako svou 10. elektronickou publikaci.

education@petiska.cz

Copyright (c) Eduard Petiška 2013

Copyright obálka (c) Jakub Mareš 2013

2. elektronické vydání (První pod názvem Čtení o hradech).

ISBN

978-80-87781-21-0 - epub

978-80-87781-22-7 - pdf

978-80-87781-23-4 - mobi

Edice sebraných spisů Eduarda Petišky - pátý svazek

Subedice - Báje a pověsti

Vychází jako pátý svazek sebraných spisů Eduarda Petišky. Edice sebraných spisů Eduarda Petišky vychází v elektronické podobě. Řada jeho děl, které vycházejí v této edici, je ale také k dispozici v tištěné podobě.

Informace o dalších knihách Eduarda Petišky naleznete na konci knihy, nebo na:

https://www.facebook.com/eeducation.cz

Staré české báje a pověsti I.

Petiškovo vyprávění nás přenáší do prastarých dob, k samému prvopočátku našich dějin. Vydejme se na tuto pozoruhodnou a tajemnou cestu. Staré české báje a pověsti byly a jsou klíčové pro utváření naší kulturní identity, pro porozumění současnému stavu a lepší orientaci v pochopení minulého - i možného budoucího - vývoje.

PhDr. Eduard Petiška (14. května 1924 Praha – 6. června 1987 Mariánské Lázně) byl český básník, romanopisec, povídkář, novelista, autor knih pro děti a mládež, dramatik, teoretik dětské literatury a překladatel, otec spisovatele Martina Petišky.

Autor více než devadesáti titulů, oslovující už pátou generaci čtenářů. Jeho knihy byly přeloženy do několika desítek jazyků.

Věnováno

MINULOST JE V POHYBU

MEZI PŘÍTOMNOSTÍ

A BUDOUCNOSTÍ

PAMÁTCE

ALOISE JIRÁSKA

ZIKMUNDA WINTRA

AUGUSTA SEDLÁČKA

SVÉMU SYNU

MARTINOVI

A VŠEM,

KDO MAJÍ RÁDI

ZEM, Z KTERÉ VYŠLI.

MEZI ŘEKAMI OHŘÍ, LABEM A VLTAVOU /Krokův hrad, Budeč, Kazín, Tetín, Libušín, Dřevíč, Levý Hradec, Vyšehrad/

Pršelo, když jsem listoval ve staré knize,

a žlutý soumrak zbarvil dlouhé oštěpy deště,

takový prastarý déšť, který se snášel už na hlavy předků

a staletí putoval k nám.

Jednou měl barvu medu a jednou krve.

A když jsem otevřel okno, pádil oblohou černý kůň,

řítil se kupředu bez jezdce,

obrovský, volný, s vlající hřívou,

dusání kopyt se vznášelo v dešti,

stráně je vracely, věže i řeka.

Kam pádí ten kůň a kdo byl ten jezdec?

Dusání kopyt se prodírá deštěm,

ještě je, ještě, teď ještě...

To buší tvé srdce.

Hluboko v nás

živý krok dávno ztracených jezdců.

Kam pádí ten kůň a kdo byl ten jezdec?

Na úrodném a líbezném praporci naší země začínají starodávné děje kmene Čechů. Zde sídlili Čechové ve svých osadách a na svých hradištích na samém srdci území, které obepínala ze všech stran lesnatá pohoří.

Mezi řekami Ohří, Labem a Vltavou, na úrodném a líbezném praporci naší země, stávaly nejstarší hrady kmene Čechů.

A byly pak hrady knížat, které chránily jejich moc a bezpečnost, a byly pak hrady, které chránily území celého kmene.

První z hradů byl podle pověsti Krokův hrad. Stával u vsi Zbečna. Na něm žil Krok, když si ho Čechové zvolili za svého správce a soudce. A když ho zvolili, vybudovali mu pevnější a důstojnější hrad. Nový hrad dostal jméno Budeč.

Na Budči, za mohutnými valy z upěchované hlíny, žil, jak vypráví pověst, moudrý a spravedlivý Krok v dřevěných roubených stavbách se svou ženou, třemi dcerami a čeledí. Tu vyhledávali jeho soud ti, kdo vedli spor, sem přiváděli ty, kdo rušili pokojný život kmene. Krok soudil přísně, ale nikdo od něho neodcházel poznamenán křivdou. Nejstarší z Krokových dcer se jmenovala Kaša nebo Kazi. Odešla první z otcova domu a vystavěla si se svou čeledí vlastní hrad, Kašín nebo Kazín.

Kazi se vyznala v lékařství, ve věštbě i v kouzlech. Dovedla prý svými čarami změnit osud člověka, který mu byl určen sudičkami při zrození. Staří Čechové tak věřili v její kouzelnou moc, že o beznadějně ztracených věcech říkávali: To by nedovedla ani Kazi navrátit.

Mladší Krokova dcera se jmenovala Teta. Odešla jako druhá z otcovského domu a přikázala svým lidem vystavět hrad Tetín nad řekou Mží tam, kde se jí dnes říká Berounka. Teta zavedla mezi lidem modloslužebné řády, určovala, jak se klanět bohům i kde se bohové ukrývají. Příroda byla pro ni plná tajemných bytostí, které lidem pomáhají, jestliže lidé ctí jejich zvyky a splňují jejich přání. A lidé uctívali podle Tetina návodu víly a duchy i pramenitou vodu a oheň. Nedaleko od Tetína na hoře Pohled dala Teta na skále vztyčit sochu své bohyně, která se jmenovala Klimba. Často sem přicházela, aby se bohyni klaněla.

Nejmladší dcera, Libuše, zůstala u otce a matky nejdéle. Vypráví se, že navštěvovala první školu v Čechách, založenou Krokem na Budči. Byla to škola i nebyla. V budečské škole učili staří muži kmene Čechů, jak poznávat z tajemných znamení božskou vůli.

Starci udržovali a předávali mladému pokolení staré zkazky, zašlé děje, a učili znát povahu bylin, která bylina prospívá a která škodí, učili kouzlům a čarám.

Do školy na Budči docházel i Přemysl a zde jej prý Libuše poprvé spatřila. Jméno Budeč pak po všechny časy u Čechů označovalo místo, odkud se šíří vzdělanost.

I nejmladší Krokova dcera Libuše se rozhodla odejít od otce a matky. Svolala svou družinu a přikázala jí postavit hrad u lesa, který se táhne ke vsi Zbečnu. Hrad dostal jméno Libušin a vypráví se, že byl nejmocnější ze všech.

Území českého kmene chránil na západní hranici hrad Dřevíč. Východní hranici při řece Vltavě chránil hrad Levý Hradec.

A vypráví se, že na sklonku svého života dal pán svého lidu Krok vyhledat místo pro stavbu nového hradu. Jiní však vyprávějí, že se ke stáru jen přestěhoval na jiný hrad. A z temna pověstí vystupují dvě jména hradu vybudovaného na jednom místě. Podle jedné pověsti se nový hrad nazýval Psáry. Jméno Psáry přijal na paměť hradu Psáry, na němž Krok kdysi v mládí žil, než připutoval se svou čeledí do krajiny ve středu naší země. Podle jiné pověsti byl nový hrad vybudován později a dostal jméno Chvrasten podle chrastí, kterého rostlo v onom místě mnoho. A bylo to místo vysoko nad řekou Vltavou na strmé skalnaté hoře.

Hradu, který se tak poprvé objevuje v ústech lidu a na stránkách starých kronik, se začalo v době knížecí říkat Vyšehrad a byl proslulý svou mohutností a také tím, že se k němu sbíhaly tenké praménky pověstí, jako se řeky vlévají do moře.

A dále nám pověst říká, že Krok zemřel, a s ním jeho moudrost a spravedlivost. Tehdy nebylo mezi Čechy muže, který by se Krokovi mohl rovnat. Kdo měl ukazovat lidu cestu, po níž by se měl ubírat?

Sešli se přední mužové kmene Čechů a rokovali a radili se o Krokově nástupci. Radili se a věděli předem, jak dopadne volba. Světlo Libušiny moudrosti, krásy a vlídnosti bylo tak veliké, že je nemohli přehlédnout. Spojovala se v ní rozvážnost otce s půvabem matky Nivy a její proroctví byla pravdivá a k prospěchu celému kmeni. Shodli se na volbě a vyšli s množstvím lidu k hradu Libušínu a vyhledali Libuši. Slavnostně ji požádali, aby je vedla a byla jim spravedlivým soudcem, jako byl její otec.

Libuše volbu přijala.

Za nadcházejícího léta vyjela se svou družinou dívek na prohlídku země. A bylo mnoho těch, kteří se radovali při pohledu na Libuši projíždějící krajinou na bělouši. Cítili se bezpečni, neboť země měla paní mírnou a laskavou i odvážnou. Někteří však obrátili zlostně pohled k zemi. Nedovedli se smířit s myšlenkou, že jejich soudcem je žena. Tak tomu mezi lidmi bývá. Ptáku zpěváku vyčítají, že nežije ve vodě, a jelenu, že nemá křídla.

Ale Libuše si nevšímala chvály ani hany, která ji doprovázela. Myslila na budoucnost.

O STATEČNOSTI A LÁSCE /Vyšehrad, Kazín, Ronov, Bílina, Košťálov, Teplice/

Byl kdysi čas, kdy budoucí hrady

se zrcadlily v očích věštců a věštkyň

a budoucí sláva vrhala odlesk na jejich rty

a slzy věštců oplakávaly ještě velmi vzdálenou zkázu.

To mluvila ústy věštců a věštkyň lidská touha

a lidský strach

všech živých, co žili pod oblohou bájí.

A pak se rozrostl lidský rod a rozmnožil sídla,

předkové pálili lesy a z hořících houštin

vyrazil zděšený medvěd plíživý rys a lekavá srna,

krajina měnila tvář a půda zbavená stromů přijala zrno.

Jen zvolna kráčel člověk ve stopách své touhy,

každý krok odvaha, nad každým krokem bolest i smrt,

pomalu kráčel za temné noci, kdy chladný měsíc svítí

a šeptá:

Mou záři posílá slunce příštího dne.

Budeme vyprávět o statečnosti, která přechází z pokolení na pokolení, a o lásce, která se rozsvěcuje a pohasíná, aby se opět rozsvítila.

Kdysi zamířila Libuše na hrad nad Vltavou, který dostal později jméno Vyšehrad. Kromě družiny dívek ji doprovázela i její starší sestra Kazi. Do zdejší končiny jezdívala Kazi ráda. Vábila ji sem vzpomínka. Několikrát zahlédla na cestě k hradu muže, který se jí zalíbil. Ten muž bydlil v osadě nedaleko odtud.

K večeru dorazily sestry na hrad. Když sesedly z koní, slévaly se už na zemi dlouhé stíny roubených budov a slunce odpočívalo po celodenní pouti jenom na střechách a hřebeni hradeb. Libuše a Kazi vystoupily na vyvýšené místo za hradebním valem a shlédly dolů k jiskřící Vltavě. Lesnaté petřínské stráně vydechovaly přes řeku vůni silnou jako vzácné koření.

V tom se ozval z druhého konce dvora křik mnoha vzrušených hlasů. Libuše a Kazi se ohlédly a spatřily zástup mužů. Mezi nimi šel urostlý mladík. Předkloněn nesl na zádech nějaké břemeno. Kazi v mladíkovi poznala muže, kterého vídala při návštěvách hradu. Mladý muž předstoupil před obě sestry a houf jej obstoupil do půlkruhu. Všichni si s obdivem prohlíželi jeho břemeno. Ohromného živého divočáka, kance, kterého přemohl holýma rukama v močálovitém lese dole při Vltavě. Nesl jej přitisknutého štětinatým hřbetem k zádům a držel jej za chlupaté boltce. Divočák zuřivě mžikal krvavýma očkama a třísnil slinou režnou košili svého přemožitele.

„Bivoj, Bivoj!” zvedl se znovu křik v houfu a to jméno znělo jako oslava nevídaného činu, jako obdiv i vděčnost. Obrovitý kanec, kterého muž přinesl na hrad, škodil už po mnoho týdnů na polích vesničanů a zdálo se, že je nezranitelný. Kolik šípů už za ním vyslali z luků, kolik oštěpů za ním vrhali, ale divoké zvíře setřáslo ze sebe smrt jako pták peří.

Teď mělo zemřít před Libuší, správkyní svého lidu, jakoby z jejího rozsudku.

V Libušině pohledu zajiskřila hrdost, že v kmeni Čechů žije muž tak odvážný a silný. Ale v pohledu její sestry Kazi zářilo nadšení a náklonnost.

Bivoj shodil břemeno ze zad, a sotva se proti němu kanec rozběhl, proklál jej oštěpem. Neustoupil při tom ani o píď.

Nádvoří hradu zašumělo pochvalou.

Tu stál mladý vítěz zvlhlý potem a pevně třímal krátký meč, rozhodnut dorazit škodného kance, kdyby se vzchopil k novému útoku. Přesný zásah oštěpem byl však smrtelný. „Bivoj, Bivoj,” zahučelo nádvořím radostné zvolání.

Takový čin si zasloužil chválu i odměnu. Libuše přikázala na počest hrdiny vystrojit hostinu a odešla se sestrou Kazi vybrat z Krokový pokladnice dar pro vítěze — opasek zdobený zlatými plíšky. Kazi pak sama Bivoje přepásala.

A nastala noc a hořely ohně a nad nimi se pekly kusy kančího masa. Nahořklá medovina probouzela paměť starých bojovníků. Vykládali, kdo se kdy zachoval jako hrdina, kdo měl silnou paži, jisté oko a štěstí. Dávné lovy a minulé bitky a staré zkazky obletovaly světlo ohně jako noční motýlové.

Stranou radostné hostiny, tam, kam dosáhlo světlo plamenů, jen když přistrčili do ohně nová dřeva, stranou hlučných hovorů stála Kazi s Bivojem a tiše spolu rozmlouvali. Jen blýskání zlatého opasku ze tmy prozrazovalo, že Bivoj neodešel. A neměl odejít sám. Druhého dne za svítání se rozloučila Kazi se svou sestrou Libuší a opustila hrad na strmé skále nad Vltavou. Mířila ke Kazínu a Bivoj jel na koni vedle ní.

Projeli hradební bránou na Kazín jako svobodný muž a svobodná žena, a když z téže brány za několik dní vyjeli, opouštěli hrad Kazín jako manželé.

Bivoj žil s Kazi na jejím hradě spokojeně. Pověst o jeho síle a srdnatosti se roznesla po zemi a lidé si ho vážili pro jeho statečnost. Za těch starých časů vstupovali muži do rodu své ženy. Tak dostal Kazín k paní, která se vyznala v čarách, i pána, který dovedně vládl oštěpem a mečem.

Hlava obrovitého kance dlouho visela nad bránou Libušína, i pak ještě, kdy slunce a déšť odkryly pod srstí bílou lebku.

Léta plynula jako vlny Vltavy a Mže, pohoda se střídala s nepohodou, ale Bivoj a Kazi žili věrně spolu. Jen husté tmavé vrkoče Kaziny bělely a meč v Bivojově ruce se občas zachvěl. Na Kazíně rostli do síly jejich syn Rodislav a do krásy jejich dcera Bila.

Za ta léta ustoupil v krajině les polím a loukám a osadám a kmen Čechů rostl a mohutněl. Stále dál k obzoru postupovala čára dýmu, který zvěstoval, že lidé pálí les, aby rozšířili oblast úrodné půdy. A rozmnožil se i počet dvorců a hradisek.

Kazina kouzla dovedla přimět sudičky, aby měnily svá rozhodnutí. Už několikrát se jí podařilo nastavit nit života svému muži i sobě. Až jednou v nestřeženém okamžiku, kdy nic nenasvědčovalo tomu, že je smrt nablízku, až jednou za modré večerní pohody zasáhla neviditelná střela smrti Bivoje.

Veliký byl Kazin žal nad smrtí milovaného muže. Nyní se nebránila osudu ani ona.

Když zemřela, navršil jí lid, kterému pomáhala a který léčila, vysokou mohylu nad břehem řeky Mže při cestě do bechyňského kraje. Každému, kdo tudy jel, hlásala, jak byla Kazi zaživa ctěna a milována.

Bivojovu a Kazinu synu se přezdívalo na památku otcova činu „Kančí hlava”. Později se dostala hlava kance i do znaku rodu. Rodislav zdědil po otci statečnost. Vybudoval si na hranicích českého území hrad, aby svou zemi bránil proti útokům nepřátel. Hrad dostal jméno podle něho. Nazýval se Rodov. Časem prý se na původ jména zapomnělo a hradu se počalo říkat Ronov. Bila, dcera Bivoje a Kazi, založila pak hrad a osadu Bílinu. A jako by dar věrné lásky byl dědictvím po matce i otci, opakoval se v jejím osudu osud jejích rodičů.

Bíle se zalíbil Radošův syn, který se jmenoval Košál. Také Košálovi se líbila Kazina dcera. I odešel k ní na hrad Bílinu a stal se jejím mužem. Vypráví se, že byl rozvážným hospodářem a jeho stáda se množila jako zázrakem. Jak se rozrůstaly Košálovy polnosti, bylo zapotřebí zakládat nové osady. Tu se rozhodl, že postaví své ženě Bíle na příhodném místě nový pevný hrad a nazve jej po ní.

Vyslal proto družinu svých lidí, aby vyhledala místo. Košálova družina našla po několika dnech hledání srázný vrch, který se znamenitě hodil ke stavbě hradu. Sama příroda tu kladla nepříteli překážky. Vrátili se zpátky ke Košálovi a oznámili, co vypátrali. Košál se hned vydal na označený vrch s dělníky a rozkázal jim, aby nahoře postavili hrad a pod ním rozlehlý dvůr. Dvoru dal jméno Třebenice, ale když chtěl hrad pojmenovat podle jména své ženy Bily, říká se, že odmítla. Přemluvila svého muže, aby nazval hrad podle sebe Košálov. Po letech se název hradu proměnil v Košťálov. jako Kazi s oblibou jezdívala na svém koni z Kazína na Libušín a na hrad nad Vltavou, tak jezdívala její dcera Bíla ráda z hradu Bíliny na Košálov. Znala tu krajinu dobře, ale nebezpečí číhalo tehdy i na známých místech. Cesta vedla Českým středohořím, kde v lesních houštinách byla doupata divé zvěře. Mnohokrát Bíla projela koňmo známou cestu a nepotkala žádnou šelmu. To ji ukolébalo do klidu. Odmítla ozbrojence a sama, jen s pěti nejmilejšími družkami, vyjížděla z Bíliny na Košálov.

Jednou na podzim, kdy ze svahů Středohoří stékaly barevné proudy listí, vyjela Bíla za manželem, který se staral na Košálově o rozlehlé hospodářství. Cesta pěkně ubíhala a Bíla a její družky se radovaly z výhledů do slunečné krajiny. Každou chvíli jim nabízela jinou tvář. Potom cesta klesala a vjely do lesa, kterým vedla úzká stezka. Na stezce koně pod jezdkyněmi zneklidněli, zastavovali se, a kdyby jim povolily, byli by se vzepjali a obrátili nazpět. Ještě několik zdráhavých kroků, a z lískového ořeší se vyvalil na cestu medvěd. Teď obracely polekané jezdkyně koně a chtěly se vrátit. Sotva se jim podařilo na úzké stezce otočit koně, zastoupil jim cestu jiný, ještě mohutnější medvěd. Bila a její dívky byly zaskočeny z obou stran. Koně se vzpínali děsem a medvědi se chystali k útoku.

Tu vzkřikla Bila na družky, aby jim dodala odvahu. Byla dcerou statečného Bivoje a v žilách jí kolovala jeho hrdinská krev. Pozvedla kopí, rozmáchla se a zasadila nejbližšímu medvědu ránu. Její odvážnost přeskočila jak jiskra na její družky. Zahořely odvahou, sevřely svá kopí a bodaly do útočících šelem. Ubodaly medvědy k smrti.

Zatím se Košál nemohl na svém hradě dočkat příchodu ženy a jejího průvodu. Vydal se jim naproti s houfem ozbrojenců. Setkali se s Bílou a dívkami na okraji lesa. Jejich koně ještě vzrušeně ržáli a zkrvavená kopí prozrazovala, že došlo k zápasu. Když se Košál dověděl, jak jeho žena a pět dívek zvítězilo nad dvěma rozběsněnými medvědy, užasl a poslal ozbrojence, aby ubité medvědy přinesli. A když je přinesli, užasl podruhé. Byli to medvědi neobvykle velcí. I poručil stáhnout z nich kůži a přibít ji na vrata hradu Košálova. Ačkoliv vrata byla veliká, medvědí kůže je málem pokryla.

Na paměť té události dala Bíla v místech zápasu s medvědy poplenit les a postavit prostorný dvorec. Dala mu jméno Nedvědíč. Dlouho se o Bílině hrdinském skutku vyprávělo po celém kraji a její jméno se ozývalo večer při ohních.

Léta spravovali Bíla a Košál v míru svá hospodářství z hradů Bíliny a Košálova. Mnoho lesů přikázali vypálit a mnohý kus země, na němž se donedávna proháněly lišky a srny, rodil obilí a hrách.

Po letech se přihodilo, že bohatý muž z té krajiny, jménem Kolostůj, poslal své pastýře se stády do končin, kde ještě nikdo nepásl. Pastýři našli nové šťavnaté pastviny, a když hledali pro dobytek napajedlo, objevili podivnou věc. V lese vyvěral ze země pramen neobyčejně silný a valila se z něj pára. Opatrně se dotkli vody a byla to voda horká, jako by někdo pod pramenem topil. Pastýři vyslali ze svého středu nejhbitějšího běžce, aby zprávu o podivném nálezu oznámil Kolostůjovi.

Kolostůj vyhledal horký pramen, a protože místo bylo příhodné ke stavbě hradu a luka slibovala vydatnou pastvu, rozhodl, že při té teplé vodě vybuduje hrad. Dobře věděl, že do těch končin by mohl přitáhnout i Košál, a proto dal hrad obehnat dvojí hradbou a přibral čeleď, aby v případě útoku měl dost zbrojného lidu. Hrad při teplé vodě pojmenoval Teplice.

Zvěst o novém hradě se donesla k Bíle. Sotva se o Teplici dověděla, vyrazil posel na Košálov, aby přivolal jejího manžela k poradě. Košál nemeškal a vrátil se s poslem na hrad Bílinu.

„Pohleď”, přivítala Bila svého muže, „nějaký vetřelec, Kolostůj, si postavil hrad na území, které mu nepřísluší. Když si ho nebudeme všímat, navštíví nás jednoho dne se zbraní v ruce a bude žádat víc a víc. S jídlem roste chuť a každý nový hrad v této krajině znamená nové nebezpečí pro nás. Nejlépe bude, když shromáždíš nejodvážnější muže ze svých dvorců a osad a vyrazíš proti Kolostůjovu hradu, dobudeš jej a zničíš ohněm.” Košál uznal radu své ženy. Kázal obeslat všechny své statky a shromažďoval ozbrojence a chystal výpravu proti Kolostůjovi.

O přípravách se dověděl také Kolostůj. Dohlédl, aby čeleď zpevnila valy jeho hradu, jiným uložil připravit dostatek šípů a na nejvyšší místo hradu dal nanosit kamení. Opatřil se zásobami a vyčkával.

Dva dny čekal Kolostůj, třetího dne mu donesla rychlá hlídka zprávu, že se Košál blíží se svými houfy. Les ukryl Košálovy bojovníky. Mezi větvemi spatřili Kolostůjův hrad. „Posečkejte,” řekl jim Košál, „sám se podívám, jak bychom nejrychleji hradu dobyli.” A Košál vystoupil z lesa a schoval se za osamělý smrk, který rostl na louce před lesem. Odtud obhlížel Kolostůjovo opevnění a rozvažoval. Kolostůj ho uviděl z hradu. Košál se rozhlížel a zapomněl se krýt. I chopil se Kolostůj luku, napjal tětivu a vypustil šíp. Prudká střela, jak praví pověst, probila Košálovi nekryté čelo a Košál padl a zemřel před hradem Teplice.

Když byl vůdce zbrojných houfů zabit, otevřely se brány hradu a Kolostůjův lid se vrhl do lesa a rozprášil zmatené houfy.

Téhož dne dojel raněný jezdec na hrad Bílinu a přinesl Bíle zlou novinu. Bíla nedovedla uvěřit, že její muž už nežije. Plakala, ale jako by to nebyly její oči. Naříkala, ale jako by to nebyla její ústa. Lomila rukama, ale jako by to nebyly její ruce. Svůj život i lásku uložila do milovaného muže. S Košálem zemřel Bíle život i láska.

Deset dní chřadla pod svým neštěstím a na sklonku desátého dne odešla k předkům za svým mužem.

SOUD A VOLBA /Libušín/

Od nejstarších dob hledal člověk své právo,

mezi zrozením a smrtí hledal své místo,

spoléhal na zbraň, a marně,

spoléhal na soudce kmene a soudce zase

na zděděný zvyk a na paměť starců.

Tak hledal člověk,

pralesy couvaly před ním a za ním se táhly

jak smečka vlků prastaré mravy a zvyky a práva.

A pak, když jednou usedl nasycen před stěnu srubu

a naslouchal hlasům nebe a země a všeho, co zažil

zmocnila se ho myšlenka, jako se vítr zmocňuje stromu,

v té jediné chvíli si uvědomí strom sebe,

všechny své větve a listy,

a člověk viděl, že je, že byl a že bude, a žasl:

Dlouho jsem hledal a pravda a právo je jinde.

V dávných dobách sídlilo v Čechách víc než patnáct slovanských kmenů. Některé z nich byly silné a mocné, jiné slabé, jméno některých se zachovalo po naše časy a jméno jiných se ztratilo. Zavál je sypký, neúnavný čas.

Kmen Čechů žil při samém srdci země a soudkyní mu byla Libuše, dcera Krokova. Jednoho dne vtrhl na nádvoří hradu Libušína hlouček mužů. Dva z nich se hlasitě přeli a ostatní z hloučku se přikláněli hned k jednomu, hned k druhému, a jak to bývá, bavili se zlostí těch dvou. Pojednou jeden z mužů soupeřících o spravedlnost uchopil svého protivníka za vousy a vlekl jej kupředu. Vousáč vjel všemi prsty svému sokovi do vlasů. Ječeli a spílali si a hlouček diváků je povzbuzoval. Hluk naplnil nádvoří a z hradního srubu vyšla Libuše.

Když oba neurvalci spatřili vznešenou dceru Krokovu, ustali v bitce a klaněli se, jako by neznali nic lepšího než mírnost a vlídnost. Jakmile se jich však Libuše zeptala, proč strhli takový pokřik, spustili jeden přes druhého, obviňovali se navzájem z bezpráví a snažili se překřičet. Doufali, že pravda bude na té straně, na které bude silnější křik. Věc, o kterou šlo, byla zmatená, ale prostá. Vousáčovi se zdálo, že holobradý nedbal hranice mezi pozemky a počínal si na cizím jako na svém. Nadto ještě potupně luskl prsty vousáčovi pod nos a s tím se vousáč nemínil smířit.

Libuše spravedlivě vyslechla oba stěžovatele i svědky a moudře uvážila, na čí straně je právo. Ačkoliv vousáč nebyl rozsudkem poškozen, cítil rozsudek jako křivdu. Přál si svého protivníka zdeptat a přál mu nejkrutější trest. Když se tak nestalo, opanoval ho hněv a začal výsměšně potřásat hlavou a bít holí o zem. Brada se mu třásla rozčilením a rozkřikl se:

„Hanba, hanba! Co mohu také očekávat od ženské, která soudí. Co vědí ženy o mužských sporech. Sebevyšší hodnost a sebevětší hrad jim nepřidá rozumu. Všichni to víme,” obrátil se k mužům stojícím v nádvoří, „všichni to známe: ženy mají dlouhé vlasy, ale krátký rozum.”

Taková křivda Libuši zabolela. Nedala bolest na sobě znát a řekla:

„Zaměňujete spravedlnost s krutostí. Nelíbí se vám vláda ženy, že je mírná a dopřává vám svobody. Myslíte si, že je rozum jenom tam, kde se trestá železnou metlou. Dobrá, dopřeji vám, po čem toužíte. Ať se zítra shromáždí lid na tomto nádvoří. Jestliže si budou všichni přát mužskou vládu, oznámím vám, koho si vezmu za manžela. Ten bude vaším knížetem.”

Ještě toho dne povolala Libuše z Kazína a Tetína své sestry a celou noc se s nimi radila a všechny tři obětovaly bohům a pokoušely se nahlédnout do budoucnosti, neboť všechny měly vzácný dar věštby.

A sotva bílý den vrhl první nesmělý stín, scházeli se na Libušin hrad zblízka i zdálky lidé a plnili nádvoří i hradební prostor. Čím více přibývalo slunce, tím početnější byl dav a valil se cestou a bránou jako vzbouřené vlny. Libuše vyšla z roubeného paláce a oslovila zástup:

„Rozhodli jste se zaměnit mou vládu za vládu muže?”

„Ano, ano,” zahučelo ze všech koutů. „Nezapomeňte, že je snadné knížete dosadit, ale nesnadné dosazeného sesadit. Protože je to vaše vůle a chcete se vydat na milost i nemilost muži, oznámím vám místo, kde žije váš budoucí kníže, a řeknu vám jeho jméno.” „Knížete chceme, knížete,” dovolával se dav. Libuše vztáhla ruku k horám, které se modraly v podzimní páře, a zvolala:

„Tam, za těmi horami, protéká krajem řeka Bílina. Na jejím břehu naleznete vesnici, které říkají Stadice. Nedaleko vsi leží úhor a na něm oře muž s dvěma strakatými voly. Jedno dobytče má bílou hlavu a vpředu bílý pruh, druhé dobytče má bílé čelo, hřbet a zadní nohy. Muž, který s nimi oře, je Přemysl, kníže, který vám bude panovat. A panovat vám bude i jeho potomstvo. Vezměte roucho, jaké přísluší knížecí hodnosti, vyhledejte Přemysla a přiveďte sobě pána a mně manžela.”

Ale poslové, kteří měli Přemysla vyhledat, váhali, protože neznali cestu. Libuše si všimla jejich váhavosti a poradila jim:

„Vyveďte před hrad mého koně. Kam půjde, vydejte se i vy. Zná cestu a zná místo.”

Vyvedli Libušina bílého koně před hradní bránu a kůň zamířil k pralesu, kterým byla prosekána cesta. Vyjeli za ním tou cestou. A prales tehdy ukrýval v sobě slaný pramen, který ještě čekal na své objevení, a pověst ještě nezrozená čekala na město, kterému dá jméno Slaný. Potom vyšel Libušin bělouš na pláň a poselstvo spatřilo v dálce horu Říp, z níž praotec Čech poprvé obhlížel tuto zemi. A vzdálená hora předků je doprovázela a obracela se za nimi jako obrovská hlava zpola krytá obzorem. V modru a zlaté tkáni podzimního slunce vyhlížela hora laskavě a poslům se zdálo, že se jim vynořila na znamení štěstí a dobré naděje.

Kůň pak kráčel rozvážně podle řeky Ohře, až našel brod. Vstoupil do řeky, napojil se, neboť den byl suchý a teplý. Když zahnal žízeň, přešel mělkou vodou na druhý břeh a dal se sotva znatelnou pěšinou na širá luka. Zde zrychlil krok, a čím víc se blížili horám Středohoří, tím bystřeji klusal. Větří cíl, radovali se poslové. Ale musili ještě přejít hory a teprve tam, kde kopyta jejich koní opět dusala po měkké trávě, uviděli vesnici. Před ní bělouš zaržál.

„Hej,” zavolali na chlapce, který šel po poli, „jsou to Stadice?”

„Jsou,” přikývl chlapec.

„A žije tu muž, kterému říkají Přemysl?”

„Tamhle oře,” mávl chlapec rukou.

Šli tím směrem a našli statného muže, který oral úhor a popoháněl dobytčata, a jedno mělo bílou hlavu a vpředu bílý pruh a druhé mělo bílé čelo, hřbet i zadní nohy bílé. Libušin bělouš se zastavil v první brázdě čerstvě rozhrnuté hlíny a stál jako vbitý do země a čekal na rozkaz.

„Zdráv buď, Přemysle,” zvolali poslové, „zdráv buď, náš vyvolený kníže.”

Přemysl zarazil krok dobytčat a mlčky naslouchal poselstvu.

„Vypřáhni,” vyzvali ho poslové, „vezmi na sebe knížecí roucho a nasedni na Libušina bělouše. Jsme vyslanci kmene Čechů a všechen lid nás vyslal, abychom mu přivedli knížete, a naše paní, Libuše, nás vyslala, abychom jí přivedli manžela.”

Sotva domluvili, Přemysl, jako by tuto zprávu očekával, vypřáhl dobytčata z pluhu a rozkázal jim:

„Běžte, odkud jste přišli.”

Dobytčata se rozběhla a zmizela jako kouzlem. A žila pak mezi lidem taková pověst, že se obě zvířata vznesla do vzduchu jako okřídlená a nedaleká skála je pohltila jako hladina oblázek.

Přemysl zabodl do půdy lískový prut, kterým spřežení poháněl, a prut se zazelenal a vyrazily na něm tři ratolesti s listy i oříšky. Poslové žasli nad tím divem. Potom sáhl Přemysl do lýčené mošny a vyňal chléb a kus sýra a vyzval poselstvo, aby s ním pojedlo. A svěží trávník byl podlahou té hodovní síně, klenbou nebe se skřivany, stolem mošna z lýka a ubrusem režný šátek. Zatímco jedli a zapíjeli čirou vodou ze džbánu, dvě ratolesti zázračné lísky uvadly, uschly a opadaly. Třetí ratolest narůstala však mocněji a mocněji. Tu se poslové odvážili otázky, co ten div znamená.

Přemysl odpověděl:

„Ten rostoucí lískový prut je obraz mého rodu. Ačkoliv mnoho pánů zrodí, jeden bude vládnout. Jen škoda, přeškoda, že jste tak brzo ke mně dorazili. Kdybyste přijeli, až bych byl dooral poslední brázdu na tomto úhoru, nikdy by v Čechách nebylo nedostatku. Dost chleba by bylo pro všechny po všechny časy a nikdo v zemi by nepoznal, co je hlad.” Přemysl se oblékl do knížecího roucha, obul obuv, jaká přísluší knížeti, a zvedl své staré lýčené střevíce a vzal je s sebou.

„Proč, pane,” ptali se ho, „bereš s sebou staré ošlapané střevíce z lýka? Nemáš snad lepší na nohou?”

„Beru je s sebou,” řekl Přemysl s úsměvem, „aby moji potomci nezapomněli, odkud vyšli. Aby nespravedlivě neutiskovali ty, kdo chodí po světě ve střevících z lýka. Aby nezapomněli, že jsme si všichni od přírody rovni.” Poselstvo, v jehož středu byl nový kníže, radostně překročilo hory a spěchalo k známému brodu a zpátky k Libušinu hradu. Přemysla nesl Libušin bílý kůň zlehka, jako by tančil. Lidé cestou poznávali bělouše, a protože všude už věděli, koho nese, pozdravovali Přemysla a přidávali se k poselstvu. Libuše uviděla z hradu zástup lidu. Vyšla novému knížeti a svému manželu vstříc s družinou dívek a služebnic.

Na hradě připravovali svatební hodokvas. Nad ohni se otáčely rožně a tučná vůně pečeného masa příjemně zvala hosty.

Nikdo takovou svatební hostinu nepamatoval.

Zvečera, kdy se noc poprvé dotkla chladnými prsty hodovníků, přisedli k ohňům blíž a těsný kruh posiloval družnost a medovina rozvazovala jazyky. Do tmy se nesl zpěv a záře nad Libušiným hradem zvěstovala široko daleko do kraje dobrou zprávu. Oslavoval se kníže, svatba i přátelství mezi kmenem Lemuzů, k němuž patřil Přemysl, a kmenem Čechů, z něhož vyšla Libuše.

A bylo v těch dávných dobách v Čechách slovanských kmenů víc než patnáct. Ale jméno celé zemi a všem jejím obyvatelům dali nakonec Čechové, kteří sídlili na samém srdci země.

HRAD NAD VLTAVOU /Vyšehrad, Okoř, Praha/

Nad řekou, která v Čechách začíná i končí,

stával za dávných časů hrad.

K němu se sbíhaly pověsti po dlouhé věky,

jako se slétají včely ke svému úlu.

Když zmítal zemí neklid

a úzkost stála na každém prahu

zbýval vždy poklad ukrytý pod hradem hluboko v skále.

Tak nosí člověk na nejhlubším místě v hrudi

naději.

Stál kdysi dávno nad Vltavou hrad s dřevěnými hradbami a dřevěným roubeným palácem uvnitř hradeb. Později dostal jméno Vyšehrad. Stál na pravém břehu řeky na vysoké skále omývané při úpatí nepokojnými vlnami. Hrad byl pevný jako vůle knížat, kteří v něm vládli.

Tu, říká se, sedal kníže Přemysl na kamenné knížecí stolici a přijímal s kněžnou Libuší zprávy z celé své země, tady rozsuzoval i dával rady.

Pod jeho správou se země měnila stále rychleji. Husté lesy ustupovaly polím a mezi poli budovaly pilné ruce osady a tvrze a hrádky. Dobře radil svému lidu kníže Přemysl. Čím více tvrzí a hradů bylo v kraji, tím lépe se domácí lidé bránili vpádu nepřátel. Za válečného zmatku se stáhli za valy a hradby, shromáždili tam zásoby a zahnali za ně i dobytek. Za hradbami uhájili svoje životy a životy svých rodin.

Kmen Čechů mohutněl a bylo třeba hledat nová a nová sídla. Na otázku, kde by bylo nejpříhodnější založit novou osadu, odpovídala kněžna Libuše:

„Usazujte se tam, kde najdete v dobré shodě čtyři živly. Plodnou životodárnou prsť, čirou vodu, zdravé povětří a dostatek potravy pro oheň, tam, kde stromoví skýtá dřevo i stín. Bude-li panovat mezi živly shoda, nepocítíte nouze.”

Mnoho rodin se usadilo tehdy v kraji podle Libušiny rady a jejich pole nesla bohatou úrodu a jejich stáda se rozrůstala. Z ohnišť nových obydlí stoupal k nebi veselý dým.

Ke knížeti přišel v té době prý i jeho služebník Okrs a požádal Přemysla o místo ke stavbě hradu. Přemysl měl Okrse rád a dovolil mu postavit hrad západně od Vltavy, na místě chráněném příkrostí svahu i vodou. Hrad dostal podle pověsti jméno po zakladateli, Okrs. Časem se ze jména Okrs stal v ústech lidu Okoř.

Při stavbě hradu Okoře nezářila však na nebi šťastná hvězda. Z rodu, který se tu usadil, vyšla Šárka a s ní neštěstí, nenávist a zrada.

V těch dobách vyrostlo mnoho osad a tvrzí. A bylo tomu jako za hvězdnaté noci, kdy svítí mnoho hvězd, ale ještě nevyšel měsíc, který světlem i velikostí všechny hvězdy převyšuje a vládne nad nimi.

Jednou, když kníže Přemysl navštívil s kněžnou Libuší hrad Libušín, vystoupili spolu a s družinou na nejvyšší místo hradu. Byl večer a v záři zapadajícího slunce se prostírala na všechny strany krajina, v které zanechalo stopy lidské dílo. Pole se střídala s osadami a pastvinami, les ustoupil k obzoru a držel tam stráž jako sevřený šik. Oslňující slunce klesalo do lesa a stín hradu padal k východu. Kněžna Libuše se obrátila k modrým a vlahým stínům postupující noci a náhle se všeho na zemi i v ovzduší zmocnilo veliké ticho. Nikdo z družiny nepromluvil, vítr zatajil dech a ptáci, kteří do té chvíle prozpěvovali, zmlkli v korunách stromů. Kněžna vztáhla ruku k východu, a jako by se v mračnech a večerních parách dotýkala něčeho v dálce, pohnula jemně prsty a promluvila:

„Vidím veliký hrad a jeho sláva stoupá ke hvězdám. To místo leží ukryté v hlubokých lesích, od severu je chrání údolí potoka Brusnice, od jihu široká skalnatá hora. Řeka Vltava si razí cestu pod jejími svahy. Tam jděte a spatříte uprostřed hvozdu člověka přitesávajícího práh domu. Zde postavte hrad a nazvěte jej podle přitesávaného prahu Praha. A jako na prahu sklánějí i velcí páni hlavu, tak ji budou sklánět i před tímto hradem.”

Kníže Přemysl a družina hleděli tím směrem, ale viděli jenom postupující noc. Budoucnost v ní byla skryta jako drahokam v hoře.

Ještě chvíli mířila bílá ruka kněžny do daleka, potom od ní věštecký duch odstoupil a třpyt v očích pohasl. A jako tomu bývá u proroků a básníků, když u Libuše nadšení umdlelo, probudilo se v těch, kdo ji poslouchali, a hned se začali chystat na cestu.

S rozbřeskem nového dne vyrazili poslové na východ, aby našli místo, o němž mluvila kněžna. Narazili na údolí potoka i na skalnatou horu a vstoupili do hvozdu, odkud bylo slyšet pravidelné rány. Našli muže, který přitesával práh domu.

Nerozpakovali se a pustili se do díla. Káceli stromy, stavěli sruby, vršili val. Tak vyrostl na levém břehu Vltavy hrad Praha, dřevěný jako Vyšehrad, ale prostornější a výstavnější. Jméno Praha se rozběhlo od úst k ústům po celé zemi. Cizí kupci si je odnášeli do dalekých zemí.

Kněžna Libuše nahlížela do budoucnosti, ale viděla i do nitra země. Vypráví se, že její věštby určily, který vrch v sobě chová zlato a který stříbro. Tehdy, jak vypráví pověst, bylo objeveno zlato v Jílovém a stříbro v Kutné Hoře. A bylo prý v těch dobrých starých časech hojnosti tolik stříbra a i zlata, že někde vyrazilo ze země jako prut a stačilo je ulomit. Nějaký muž tenkrát kopal u Jílového zlato a našel takovou hroudu zlata, že vážila více než kníže a kněžna. Poslal ten obdivuhodný a přetěžký kus zlata knížeti Přemyslovi na Vyšehrad. Přemysl se poradil s kněžnou Libuší a povolal sochaře, který ze zlata zhotovil sochu podobnou člověku, sedícímu na knížecím stolci. Zlaté modle přikázali vystavět zvláštní srub a chodili se jí klanět a přinášeli jí oběti z vděčnosti za dary, které Čechům poskytovala jejich úrodná a na kovy bohatá země. Zlaté modle říkali Zelú.

Zlato a stříbro bylo ukládáno do podzemních síní Vyšehradu, kde prý byla už od dob Krokových pokladnice rodu. Zlatá byla i kolébka Přemyslova a Libušina syna Nezamysla.

Léta ubíhala, a protože to byla léta šťastná pro zemi i pro knížecí rodinu, ubíhala rychle. Knížecí synek Nezamysl už zkoušel napnout tětivu luku a pozvednout otcův meč. Libuše pocítila v srdci hrdost nad synem a pocítila lítost nad časem, který vládne i vládcům. Přikázala svým družkám, aby vzaly zlatou kolébku a následovaly ji. Pod Vyšehradem se kněžna zastavila v místě, kde řeka vymlela hloubku, až hladina ztemněla.

„Spusťte kolébku do hlubiny,” poručila družkám.

Těžká zlatá kolébka klesla do vody, ještě krátký záblesk, a zmizela. Ale kněžna ji upřeně sledovala a viděla její dlouhý pád vodami i staletími, kterými bude putovat. A viděla světlo v hlubinách věků, a jednou to byla záře slunce, a jednou zas požár, a slyšela hluk a křik, a jednou to byl jásot a zpěv, a jindy nářek a pláč. Zlatá kolébka putovala mezi vodami slz hlouběji a hlouběji.

„Ukryj se, ukryj!” zvolala kněžna, „a jednou, očištěna slzami těch, kdo žijí v této zemi, vystoupíš z vln a dobré ruce tě uchopí a uloží do tebe dítě, které přinese svému lidu a zemi spásu.”

Zamlklá vrátila se kněžna na Vyšehrad.

A kolébka byla jako zlaté zrno, zaseté, aby jednou vzešlo. I tajný vyšehradský poklad se podobal vzácnému zrnu, které opatří chleba všem hladovým, až bude v zemi nouze nejvyšší. Ale nejvzácnější zrno zaseté do budoucnosti bylo nejmladší pokolení, ke kterému patřil i Nezamysl.

Libuše toužila nahlédnout také do jeho budoucnosti. Obětovala modle Zelú zápalnou oběť a chystala se vstoupit pohledem do časů, které ležely daleko před ní. Jak pátrala po cestě synově, ozval se v ní tichý, naléhavý hlas. Byl to hlas smrti.

Smutná opustila kněžna zlatou modlu, vyhledala knížete Přemysla a řekla mu: „Uslyšela jsem hlas, volal mne a vybízel, abych se rozloučila a vydala na cestu, po níž odešel můj otec Krok a matka Niva a sestra Kazi. Zavolej syna Nezamysla a stařešiny a věrnou družinu. Je čas rozloučit se.”

A jako ten, kdo opouští otcovský dům, už na cestě, ještě se naposledy ohlédne, než mu milá končina sejde z očí, rozhlíží se kněžna kolem sebe. Zrak jí slábne, stěží rozeznává stromy a skály na protějších stráních a Vltava pod Vyšehradem se jí slévá v neurčitý proud světlé mlhy. Tam někde leží strahovský hvozd a tam někde její hrad Praha, jehož sláva se začíná rozhořívat.

Kněžna se dala dovést k loži. Věci blízké se před jejíma očima rozplývaly a míjely ji, neboť stály v životě a kněžna život opouštěla. Věci daleké však viděla jasně a přesně a četla z úst mlčelivého osudu slova, která teprve chystal.

A když se sešli kolem jejího lože ti, kdo jí byli milí, promluvila moudrost kněžny Libuše naposledy.

Hlasem, který se vzdaloval, hovořila o svornosti a věrnosti, bez nichž není síly, o lásce a statečnosti, bez nichž je život jenom krátký čas mezi zrozením a smrtí, o věčnosti, kterou neseme na svých bedrech, abychom ji odevzdali příštím pokolením.

Potom se obrátila ke svému muži Přemyslovi. Varovala ho před nebezpečím, číhajícím v budoucnosti, a pověděla mu o naději, která vede jako dobré souhvězdí všechny, kdo neztrácejí odvahu.

Nakonec se obrátila k Nezamyslovi, k svému synkovi. V Nezamyslovi měl rod Přemyslovců své pokračování, on byl to vzácné zrno zaseté do nedozírného času. Pohladila ho po vlasech a všichni, kdo viděli pohyb její vztažené paže, si připomněli její věštby a pochopili, že slávu této země a jejího lidu odkazuje nejmladším.

Kněžna Libuše zemřela a všechny osady a hrady Čechů se naplnily pláčem a bědováním, jako když zemře dětem starostlivá matka. Ale Libušiny věštby živily odvahu jejího lidu i po staletích. Dodávaly mu síly v krutých dobách a jiskru hrdosti a sebevědomí rozdmýchávaly v prudký oheň.

O BOJI A ZRADĚ /Vyšehrad, Děvín/

Prastará báje nám vypráví, jak zlý duch

rozetnul prvního člověka po délce na dva díly,

poloviny dorostly a putují světem,

každá se vzpomínkou na tu druhou.

Jedné se říká muž a druhé se říká žena.

Je čas, kdy žijí spolu v pohodě,

a jiný je čas, kdy jeden chce druhému vládnout.

Za dávných dob stávala uprostřed rodu žena,

podobna slunci, které nám dává i bere život.

Muž vztáhl ruku po jejím místě. A zrodil se boj.

Vytáhli proti sobě, díl člověka a jiný lidský díl.

A přece bývali podle prastaré báje

kdysi jedno jediné tělo.

Staré pověsti vyprávějí o dávných právech žen. Ženy si volily své manžely a manželé žili v rodu své ženy. Když zemřela kněžna Libuše, která chránila práva žen, ztratily ženy přímluvkyni. Kníže Přemysl přál mužům. Jejich byla moc a vláda. A jako kdysi se muž před Libušiným soudem posmíval ženám pro jejich dlouhé vlasy a krátký rozum, povstala mezi lidem žena, která si tropila posměch z vousatých mužských brad smáčených medovinou. Ta mladá žena se jmenovala Vlasta. Bývala v družině kněžny Libuše a trpce nesla změny, které se z Vyšehradu a tvrzí šířily do vsí a samot.

Vlasta shromáždila kolem sebe dívky a mladé ženy. Všem se líbila její řeč a žádná z těch, které ji následovaly, se nechtěla poddat panství mužů.

Na levém břehu řeky Vltavy, naproti Vyšehradu, se zvedal protáhlý kopec. Sem zavedla Vlasta své dívky a vybídla je, aby tu postavily hrad. Dívky nadšeně souhlasily a vybudovaly pevný hrad. Žily tu, jako žijí na hradech muži, cvičily se ve střelbě z luku a vyjížděly koňmo na lov do vltavských lesů. Kníže Přemysl starostlivě obhlížel z vyšehradských výšin nový dívčí hrad na druhém břehu řeky. Dal svolat radu předních mužů kmene a řekl jim:

„Jistě víte o novém hradě, který si postavily dívky a kterému říkají Děvín. Měl jsem dnes v noci zlý sen. Pro ten zlý sen a neblahý hrad jsem vás svolal. Poslyšte, co se mi zdálo. Viděl jsem ve snu dívku, která se hnala naší zemí jako zběsilá, s vlajícími vlasy a zkřivenou tváří. Místo vody tekla v potocích krev a dívka podobná vzteklému vlku se napájela tou krví. Pak přiběhla až ke mně a také mně podala misku krve.”

Muži vyslechli Přemyslovu řeč a usmívali se. Děvín, mysleli si, to je jen dívčí hra a každá hra po čase omrzí. Jaképak mohou být ženy bojovnice. A nedbali Přemyslova varování a naslouchali jen své domýšlivosti.

Vlasta zatím připravovala na Děvíně dívky pro boj s muži. Rozdělila dívčí posádku na tři díly. Z nejmoudřejších a nejudatnějších si vybrala rádkyně a stráže, které střežily hrad. Nejkrásnější dívky učila lichotným řečem a pochlebování mužům. Na sladkou řeč a milý pohled lákaly potom muže stejně, jako lovci vábí zvěř na vnadidla. Běda muži, který upadl do tenat takové krásky. Byl zahuben. Třetí skupina dívek se cvičila ve zbrani.

Obzvláště zlé bylo, že na Děvíně nežil ani jediný muž, na Vyšehradě a jiných hradech a po vsích žilo stále dost žen, které byly Vlastinými zvědy a opatřovaly Děvínu zbraně i koně. Tak se stalo, že muži neměli ani dost zbraní, ani dost koní a každé jejich hnutí znala Vlasta a její rádkyně, ale o síle dívek neměli mužové zpráv.

„Stačí, když vytáhneme proti Děvínu,” říkali mužové, „stačí, když jenom uvidí z Děvína zástup bojovníků a polekají se a otevřou nám brány.”

Marně je kníže Přemysl varoval, marně jim radil.

Mužové se shromáždili, každý se chopil nějaké zbraně, ale nikdo z nich nevěřil, že zbraň použije. Vytáhli proti dívčímu hradu bez Přemysla a s veselou náladou. Spoléhali na ženský strach. Muži stoupali k dívčímu hradu, a na Děvíně jako by vymřel život. Nikde se nic nepohnulo.

„Vidíte?” pokřikovali muži na sebe, „jen jsme se ukázali a už se před námi schovaly jako myši.”

Šli kupředu a nevěděli, že je z hradu pozoruje tolik očí, kolik je v hradbách drobných škvír. Když se přiblížili na dostřel, rozletěla se brána Děvína a mezi překvapené muže se vyřítily dívky na koních s oštěpy a první ze všech Vlasta, jejich paní a velitelka. Sama proklála svým oštěpem sedm nejlepších mužů, kteří údivem jako omráčeni ani nepozvedli meč. Lučištnice, kterým se muži do té chvíle posmívali, seslaly na zmatené bojovníky mračno šípů. Řady mužů se rozvlnily, někteří padli, jiní se belhali k blízkému lesu, někteří se snažili ještě navzájem se povzbudit, ale nadarmo. Vlasta se svými bojovnicemi opanovala pole.

Smutně se vraceli muži na Vyšehrad. Pozdě uznávali, že k nim Přemysl hovořil moudře. Zvěst o porážce mužů obešla celý kraj. Všechny ženy hrdě vztyčily hlavy. Myšlenka na Děvín je posilovala. Některé byly hrdé, ale láska k jejich muži je neopustila. Některým pýcha zaslepila oči a ty prchaly na Děvín. Některým pýcha darovala jiné oči. A před těmi ženami odcházeli mužové na noc do lesů. Báli se usnout po boku žen, aby nebyli ve spánku zbaveni života.

Dívčí vojsko rostlo den ode dne. Ozbrojené jezdkyně projížděly v tlupách krajinou, a jakmile se dověděly, že ještě někde žije žena s mužem ve shodě, lstí nebo zbraní jejich shodu zmařily.

Pomalu a s obtížemi se začali muži vyzbrojovat a opatřovat si koně. Tentokrát kníže Přemysl nedovolil, aby boj začal dříve, než budou muži dobře vyzbrojeni. Do té doby měli být muži obezřetní a nevěřit sebelichotivější dívčí řeči. Ale vždycky se našel někdo, kdo uvěřil medovým slovům z dívčích úst a pochyboval o dobré radě knížete.

Toho času vyslal kníže Přemysl jednoho ze svých druhů, Ctirada, aby urovnal nějaký spor mezi dvěma rody, které se usadily v odlehlé končině při levém vltavském břehu.

O Ctiradově cestě se dověděl celý Vyšehrad, a o čem věděl Vyšehrad, dověděl se brzy i Děvín. A hned se našly dívky, které začaly Ctiradovi chystat past. Vybraly nejkrásnější ze svého středu, Šárku, a vyjely s ní do lesů, až narazily na cestu, kudy musil Ctirad se svými lidmi. Tady při cestě posadily půvabnou Šárku na vyvrácený kmen a svázaly ji pevně řemeny, až se jí zařezávaly do kůže. A nenávist Šárky k mužům byla tak silná, že necítila bolest, jen radost z nastrojené lsti. Když dívky Šárku spoutaly, položily vedle ní džbán s medovinou, zavěsily jí na šíji lovecký roh a opustily ji. Ukryly se nedaleko i s koňmi v lese a čekaly na svou chvíli. Šárka spustila nářek, plakala a bědovala a stráně lesnatého údolí si předávaly její křik a zmnožovaly jej, až polekaní ptáci opouštěli svá hnízda.

Ctirad a jeho lidé uslyšeli bědování zdaleka a pobídli koně. Už byli blízko místa, odkud se nesl pláč, tu nad nimi zakroužil havran a neblaze zakrákal. Ale muži netušili, že zlověstné krákání platí jim. Pohlédli za havranem, který zmizel za vršky stromů, a když shlédli k zemi, spatřili vyvrácený kmen a na něm spoutanou neobyčejně krásnou dívku. Pomozte mi, dobří lidé, pomozte mi,” volala Šárka s pláčem a muži jejímu pláči a nářku uvěřili.

Všichni seskočili z koní a Ctirad sám jí přeťal pouta. Šárka padla Ctiradovi k nohám a předstírala vděčnost. Ctirad ji dojat zvedl ze země a zeptal se jí, co se přihodilo a kdo ji svázal.

„Ach pane,” řekla Šárka, „vydala jsem se s otcem a družinou na lov, a když jsem se pustila za laní, odloučila jsem se od ostatních a zbloudila jsem. Konečně jsem vyjela z lesa na tuhle cestu a s radostí jsem se po ní pustila, protože jsem před sebou uslyšela ržát koně. Myslila jsem, že to jsou koně otcovy družiny. Ale zklamala jsem se. Narazila jsem na houfec děvčat z Děvína. Ty ukrutnice mne zajaly a spoutaly, až se mi řemeny zařízly do kůže. Posmívaly se mi, že jsem neodešla s nimi už dříve na Děvín, že jsem zůstala u svého starého otce. Když jsem naříkala, smály se mi ještě víc. Snad jim horko a medovina, kterou tu popíjely, stouply do hlavy. Jakmile však uslyšely dusot koní, vylekaly se, že se vrací můj otec s družinou. Nechaly mne tu svázanou a kvapem nasedly na koně. Zapomněly tu, podívejte, v tom spěchu i džbán medoviny.”

„Ale,” podivoval se Ctirad a jeho lidé, „medovina z dívčího hradu. Jakpak asi chutná?' Okusil medoviny Ctirad i jeho muži a medovina jim zachutnala. Nebyla to medovina lecjaká. Vlasta, velitelka dívek, ji očarovala. Kdo se jí napil jednou, zmalátněl, kdo se jí napil dvakrát, neudržel meč, a kdo se jí napil třikrát, padl zmožen spánkem.

Muži Ctiradova doprovodu se nezdrželi a napili se jednou, napili se dvakrát i třikrát a ulehli do lesní trávy hebké jako dívčí vlasy. Usnuli a zdálo se jim o vítězství nad Děvínem.

Ctirad se napil dvakrát a pocítil, že je slabý a malátný. Šárka sejmula ze šíje roh a řekla s úsměvem:

„Pane, jsem příliš zesláblá tím, co jsem přestála. Ale snad ty bys mohl zkusit zadout do rohu. Jestli je někde v lese můj otec s družinou, jakmile uslyší zvuk známého rohu, hned sem přispěchá.”

Ctirad uchopil roh a z posledních sil zadul. Na to znamení čekaly dívky ukryté v houštinách. Vyhouply se na koně, přihnaly se jako vítr a obstoupily Ctirada, Šárku a spící muže. Ctiradovi vzal čarovný nápoj sílu. Podlehl brzy. Dívky ho spoutaly a Šárka, které nedávno sám sňal pouta, dívkám pomáhala. Ctiradův doprovod dívky na místě pobily. A žádný muž se nestačil z trávy ani pozvednout a všichni vešli ze spánku přímo do smrti. Ctirada pak vedly dívky na Děvín mezi svými koni jako otroka, který zběhl pánovi. Místu toho úskoku a zrady se podnes říká Šárka a dlouho tu prý bývalo slyšet smích a vytí zlých duchů, jásajících a radujících se z lidské věrolomnosti.

Před Děvínem vztyčily bojovné dívky kolo, do kterého vpletly umučeného Ctirada. Muži z Vyšehradu viděli jejich kruté dílo a počítali dny, které je dělí od chvíle odplaty. Čas uzrával, počet oštěpů, mečů, štítů, luků a šípů narůstal jako osení zjara. Zlo plodilo zbraně a zbraně se chystaly plodit zlo.

Vlasta věděla o zbrojení na Vyšehradě, ale byla si tak jista svou mocí, že se počínání mužů jen usmívala. Smrt Ctiradova však vyzbrojila muže lépe než kováři a zbrojíři. Nečekali už na den odplaty, který měl určit kníže Přemysl, a bolest a zlost nad zahubeným Ctiradem je poháněla do lesů, kde přepadali houfce děvínských bojovnic a bez milosti je pobíjeli.

Sotva se zpráva o tom donesla Vlastě, posedla ji zběsilost jako medvědici, která zuří nad ztrátou mláďat. Vyběhla na nádvoří Děvína a rozkázala vyrazit proti Vyšehradu a vyvrátit jej ze základů.

Muži spatřili z hradeb blížící se vojsko žen a vyjeli mu vstříc. Obě strany pobízely koně, obě strany dychtily po boji.

Strhla se hrozná bitva, nevídaná a neslýchaná, neboť proti otci stála dcera, proti bratru sestra a proti muži jeho žena. Boj neznal milosrdenství, a kdo jenom na okamžik zaváhal, doplatil na svou váhavost smrtí. Nejzběsileji si vedla Vlasta. Řítila se na svém koni kupředu a neohlížela se ani vpravo, ani vlevo, jako by samojediná chtěla dosáhnout vyšehradské brány a dobýt hradu. Žádná z dívek jí nestačila. Pozdě poznala Vlasta, že se příliš vzdálila od svého houfu. Sedm mladíků ji obstoupilo, těsně ji sevřeli a sedm nožů ukončilo její život.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Staré české báje a pověsti 1.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.