Tiráž

Eduard Petiška

Staré české báje a pověsti II.

V tištěné podobě vychází pod původním názvem Čtení o zámcích a městech, v knize Čtení o hradech, zámcích a městech.

Vydalo Education s.r.o. v roce 2013 jako svou 13. elektronickou publikaci.

education@petiska.cz

Copyright (c) Eduard Petiška 2013

Copyright obálka (c) Jakub Mareš 2013

Editorka: Bc. Lucie Pánová

1. elektronické vydání.

ISBN

978-80-87781-24-1- epub

978-80-87781-25-8 - pdf

978-80-87781-26-5- mobi

Edice sebraných spisů Eduarda Petišky - šestý svazek

Subedice - Báje a pověsti

Vychází jako šestý svazek sebraných spisů Eduarda Petišky. Edice sebraných spisů Eduarda Petišky vychází v elektronické podobě. Řada jeho děl, které vycházejí v této edici, je ale také k dispozici v tištěné podobě.

Informace o dalších knihách Eduarda Petišky v elektronické i tištěné podobě naleznete na www.facebook.com/petiskovyknihy.

Staré české báje a pověsti II.

Petiškovo vyprávění nás přenáší do prastarých dob, k počátku našich novodobých dějin. Vydejme se na tuto pozoruhodnou a tajemnou cestu. Staré české báje a pověsti byly a jsou klíčové pro utváření naší kulturní identity, pro porozumění současnému stavu a lepší orientaci v pochopení minulého - i možného budoucího - vývoje.

PhDr. Eduard Petiška (14. května 1924 Praha – 6. června 1987 Mariánské Lázně) byl český básník, romanopisec, povídkář, novelista, autor knih pro děti a mládež, dramatik, teoretik dětské literatury a překladatel, otec spisovatele Martina Petišky.

Autor více než devadesáti titulů, oslovující už pátou generaci čtenářů. Jeho knihy byly přeloženy do několika desítek jazyků.

Věnování

MINULOST JE V POHYBU

MEZI PŘÍTOMNOSTÍ

A BUDOUCNOSTÍ

P A M Á TC E

ALOISE JIRÁSKA

ZIKMUNDA WINTRA

AUGUSTA SEDLÁČKA

SVÉMU SYNU

MARTINOVI

A VŠEM,

KDO MAJÍ RÁDI

ZEM, Z KTERÉ VYŠLI.

NA PRAHU NOVÉHO VĚKU

Pršelo, když jsem listoval ve staré knize,

a žlutý soumrak zbarvil

dlouhé oštěpy deště,

takový prastarý déšť, který se snášel už na hlavy předků

a staletí putoval k nám.

Jednou měl barvu medu a jednou krve.

A když jsem otevřel okno, pádil oblohou černý kůň,

řítil se kupředu bez jezdce,

obrovský, volný, s vlající hřívou,

dusání kopyt se vznášelo v dešti,

stráně je vracely, věže i řeka.

Kam pádí ten kůň a kdo byl ten jezdec?

Dusání kopyt se prodírá deštěm,

ještě je, ještě, teď ještě...

To buší tvé srdce.

Hluboko v nás

živý krok dávno ztracených jezdců.

Kam pádí ten kůň a kdo byl ten jezdec?

Otevírají se příběhy starého Českého království. Otevírají se na samém prahu novověku a otevírají se tiše a zdráhavě. Jako by staří letopiscové tajili dech při zapisování osudů lidu našich zemí.

Do Čech, na Moravu a do Slezska se ve staletích, o kterých budeme vyprávět, vrací znovu a znovu válka. Ozbrojení jezdci znovu a znovu zadupávají zrající klasy do půdy a za noci vlají k temné obloze prapory požárů. A duní bubny bitev a duní bubny poprav. Nebyla to šťastná staletí.

Český král Jiří Poděbradský zemřel na samém začátku jara, náhle jako květ, který předběhl svůj čas a byl zaskočen mrazem.

V Jiřím z Poděbrad zemřel poslední český král českého rodu. Zemřel husitský král, kterému prý byl kmotrem Jan Žižka z Trocnova. Jiří z Poděbrad odešel v ranní hodině, kdy se rodí den a ze tmy zvolna vystupují obrysy věcí. Ale světlo, které vycházelo, nepřinášelo jasno do pohnutých dob.

Zástupy pražského lidu chtěly naposledy spatřit svého krále a rozloučit se s ním. V dlouhých průvodech proudily do královského dvora. Do městského sídla českých králů v Praze, kde byl Jiří Poděbradský vystaven. Tu ležel král, který nikomu neodepřel slyšení a spravedlnost. Ale už neslyšel. Tu ležel král, který nerad viděl zbytečné prolévání krve. Ale už neviděl. Tu ležel král, který hledal mír pro všechny národy. Ale našel jej nyní jenom pro sebe.

Po dva dny míjely mrtvého krále průvody lidu, tiše a smutně, se slzami v očích. Třetího dne byl pochován v královské hrobce na Pražském hradě v chrámu svatého Víta. Příběh králova života se uzavřel. Ale příběhy země se nepřestávaly otevírat, jako okna, která očekávají sluneční pohodu.

HLEDÁNÍ POKOJNÉHO ČASU

Mezi listy starých knih šumí moře,

ze Španěl vyplouvá muž jménem Kolumbus,

tři malé plachetnice si razí cestu

k neznámé pevnině a k neznámému věku.

Mezi listy starých knih mlčí hvězdnatá noc,

muž jménem Kopemík začíná tvrdit,

že země se otáčí kolem slunce.

Zeměkoule dostává pravdivější podobu i směr.

Ale cesty jsou plné praporců a korouhví

a řinčí kovová ostří

s takovou péčí vykovaná pro smrt.

Nový věk nový věk — štěkají kovadliny.

Králové uvěří až poslední,

že je země kulatá

a že se otáčí.

Jiří z Poděbrad zemřel a české země neměly panovníka. I byl tu syn polského krále, Vladislav Jagellonský, kterého si přála část české šlechty a za svého života i Jiří Poděbradský.

I byl tu uherský král Matyáš Korvín, kterého si přála jiná část české šlechty.

Bylo zapotřebí rozhodnout a rozhodnout mohl jen sněm.

Už se sjíždějí čeští páni na sněm do starého a slavného města Kutné Hory a každého doprovází ozbrojená družina. Páni se sjeli a město naplnilo patnáct tisíc panských ozbrojenců. Jaká starost o jejich výživu, jaká starost o píci pro spoustu koní. Kutnou Horou vanul květnový vítr plný ruchu a shonu.

A pánové na sněmu se radili a přeli se.

„Zvolme si za krále polského Vladislava," přimlouvali se přívrženci polského trůnu, „mezi českým a polským národem trvá dávné přátelství a naše jazyky jsou příbuzné. Cožpak není Vladislav bezúhonný a ušlechtilý? A bude-li třeba, jeho otec, polský král Kazimír, pomůže české koruně penězi i vojskem."

„Zvolme si za krále uherského Matyáše," volali páni, kteří stranili uherskému vladaři. „Matyáš je sice rodem z Uher, ale Čechy ho vychovávaly v mravech a také rád česky mluví."

I vychvalovali ti páni Matyášovu lásku k českému národu, slibovali spravedlivou vládu a dovolávali se toho, že Čechy a Uhry patří k sobě. Tomu prý učí příroda i dějiny. A Matyášovi odpůrci označují uherského krále jako úhlavního vraha českého národa. To on nedodržel žádnou smlouvu, to jemu jde jenom o osobní zisk.

Mocné volební potýkání některé pány rozladilo tak, že opustili sněm.

A nežli se týden s týdnem sešel, byl v Kutné Hoře ve Vlašském dvoře přijat za českého krále syn polského krále, Vladislav.

Uherský král Matyáš se nemínil vzdát. Měl svůj věrný houfec českých a moravských pánů, měl na své straně i papeže.

A tak se stalo, že byl Matyáš v městě Jihlavě slavně potvrzen za českého krále dříve než Vladislav Jagellonský. A zpívala se v jihlavském kostele na Matyášovu oslavu starodávná píseň Svatý Václave, kterou bývali vítáni při korunovaci čeští králové.

Za několik měsíců nato byl ve Svatovítském chrámu korunován na českého krále mladý syn krále polského, Vladislav. Vladislavovi bylo tehdy teprve patnáct let.

Po korunovaci vyjel kočár s novým králem z Hradu. Kočár mířil dolů do města, do královského dvora, k slavnostnímu obědu. Král Vladislav projížděl zvolna mezi davy lidu, který ho radostně pozdravoval, jel s českou korunou na hlavě a okolo něho a před ním sypali dvořané mezi lid stříbrné a zlaté mince. Ale nebyla to předzvěst stříbrného nebo zlatého věku.

Je psáno, že se objevila na nebi hvězda se zářícím chvostem, kometa, která v pověstech oznamuje pohnuté doby, nepokoje, utrpení a války.

A jak mohlo být dobře, když České království trhali na dva kusy dva králové, jeden korunovaný a druhý nekorunovaný?

Při Vladislavovi stála část českých pánů a část jich stála při Matyášovi. Nad jednotu země stavěli páni obou stran vlastní moc, vliv a bohatství. Zas tekla krev a hořely vsi i města.

Nakonec se Vladislav s Matyášem sešel a zpečetil rozdělení Českého království smlouvou na sněmu v Olomouci. Oba vladaři měli podle ní právo na označení král český. Ale Vladislav měl vládnout jenom v Čechách. V ostatních zemích české koruny Matyáš.

Záře neblahé hvězdy pohasla, a přece jako by její svit vrhal neštěstí na léta Vladislavovy vlády.

Prahu navštěvovaly kruté mory. Kdo mohl, ujížděl z Prahy. Král odjížděl na hrad Křivoklát, aby tam na čistém povětří vyčkal, dokud morová rána Prahu neopustí.

Třetího roku Vladislavova panování začaly vysychat řeky a rybníky se proměňovaly v bažiny. Z bahnitých močálů stoupal morový van a vál po celé zemi. Potom se objevila záplava kobylek. V celých mračnech se snesly na moravské a české kraje. Kam se snesly, zanechávaly po sobě spoušť. Hladově se vrhaly na trávu, na listí, na zaseté obilí, na lesy a zahrady. Všechno ztrácelo pod jejich hejny zeleň. K obloze trčely holé větve jako uprostřed zimy.

Když pak navštívil Prahu obzvláště těžký mor, uprchl před ním král Vladislav až do Třebíče. Za několik měsíců pomřelo v Praze na třicet tisíc lidí.

Král v Praze nebyl, ale měl tu svoje purkmistry a konšely. Dosazoval je sám a konšelé si počínali jako královští úředníci, kteří vládnou poddaným. A bylo divné to konšelské hospodaření. Obecní peníze prý pokládali konšelé za své peníze. Když utratili z obecních peněz kopu grošů, dali si napsat pět kop a čtyři si odnesli domů. Jindy napsali, že zaplatili z obecní pokladny Pavlovi nebo Havlovi, ale ani Pavel, ani Havel nikdy nežili. A vyčítalo se konšelům také, že mají po celém městě svoje špehy a zrádce. Ti prý donášejí, co se ve městě povídá. Podle jejich nařčení skončil hned ten, hned onen Pražan ve vězení a na mučidlech. Konšelé prý jsou tajní nepřátelé kalicha a chystají se pozajímat spoustu lidí.

A pak se roznesla Prahou pověst, že mor dostihl krále Vladislava i v Třebíči, že leží, a kdo ví, zda nezemře. Kdo si mohl ověřit, že to není pravda? Ale pověst rozněcovala ještě větší nespokojenost, úzkost a nepokoj. Nad Prahou zářilo dusné morové zářijové slunce.

Jednoho rána se rozhoupal na věži Týnského chrámu zvon. A na povel Týnského zvonu se rozhoupaly zvony všech pražských kostelů. Povstaňte, povstaňte — vyzváněly zvony.

Z domů se vyhrnuli Pražané se zbraněmi v rukou a běželi k městským radnicím. Jako velká voda se přelili přes hlídky a stráže a vedrali se do pražských radnic. Zajali konšely a některým ukrátili život. Jen málokterý se spasil útěkem.

Zatímco jedni hledali na radnicích spravedlnost, jiní využívali zmatku k loupení. Obořili se na kláštery a na židovskou čtvrť. Zloději a zlodějíčkové měli svátek.

Nepořádků a loupeží se zalekli ti, kterým šlo o právo. Rychle volili nové představené a stavěli nové stráže, aby bděly nad pořádkem. Noc zchladila hlavy po horkém dni a pustými ulicemi bylo už slyšet jenom krok hlídek.

Král Vladislav přijal zprávu o pražských bouřích s hněvem. Útok proti městským radním pokládal za útok na svou osobu. A jaký je to pořádek, aby si lid určoval vládu? Lid je tu proto, aby mu vládli pánové. Mor z Prahy odešel náhle jako bouře, zanechal zkázu a spoušť. Ale klid po bouři nenastal. Na podzim příštího roku vstoupil králův průvod opět do Prahy. Král Vladislav se nastěhoval se svými dvořany do městského sídla, do pražského královského dvora poblíž Odrané brány při Celetné ulici.

Bývaly doby, kdy mladý král zval v maso-pustním čase pražské měšťany a měštky do svého dvora a pod zasněženým krovem královské síně po tři dny zněla hudba a písně, tančilo se, jedlo a pilo. Doby hudby a tance minuly. Praha kypěla neklidem.

Někteří konšelé při pražských nepokojích utekli a nyní se skrývali v přestrojení na královském dvoře. Jeden z nich, nějaký neopatrný a netrpělivý konšel, se odvážil vyjít na Staroměstské náměstí a vmísil se tam mezi lid. Dlouho se neprocházel. Podívejte, to je on — strhl se pokřik. Poznali ho a konšel, který býval kovářem, měl co dělat, aby se silou vytrhl davu a aby si prodral cestu. Běžel Celetnou ulicí do královského dvora, sotva popadal dechu, s duší na jazyku. Zástup dupal za ním, pronásledovali ho až k bráně královského dvora. Konšel na ni v zoufalství bušil oběma pěstmi. Stráž u brány ho vpustila na poslední chvíli. Sotva zevnitř zapadla závora, už se sneslo na vrata krupobití ran. Zasvištěly a zabušily kameny a sběh lidu narůstal a hrozivě hlučel. A stále přibíhali další. Zvedali pěsti ke dvoru, kde se skrývali nenávidění konšelé.

Král Vladislav přistoupil k oknu královského dvora, přilákán hlukem a křikem. Křik zmohutněl a ozvalo se spílání i posměšky, neboť nic nemohlo rozhořčit lid víc nežli to, že král, který má dbát o spravedlnost, se zastává nehodných.

Král prý zaplakal, když spatřil hněvivý dav. Tu si vynutil průchod zástupem nějaký novoměstský soused s kuší. Vyskočil na příkop před královským palácem a přiložil šíp. Zacílil přímo na krále. Dobře se mu min1 o na urostlou vysokou Vladislavovu postavu u okna. V té chvíli se král odvrátil. Šíp minul cíl. Výstřel z kuše utvrdil královo rozhodnutí. Když se snesla noc, kázal připravit lodě. Tiše a potají opustil král se svou družinou královský dvůr, který už neposkytoval bezpečí. Nejkratší cestou a kryt nocí se rychle ubíral k Vltavě. Tmu prostupovala lehká říjnová mlha a od řeky táhl chlad. Král Vladislav se dal přeplavit po lodích se svými dvořany na protější vltavský břeh, jako by prchal před nepřítelem.

Na druhém břehu zamířil s průvodem k Pražskému hradu. Nazítří vidíme krále Vladislava klečet v chrámu svátého Víta, děkovat za svou záchranu a přísahat, že se do královského dvora dole ve městě už nevrátí. Hněv a zděšení vyhnaly krále Vladislava z královského sídla ve městě. Ale Pražskému hradu darovalo prudké hnutí královské mysli nové období rozkvětu.

Král dal ihned opravovat hradní zdi, neboť zdi znamenají bezpečnost. Dal hloubit zasypané příkopy, neboť i příkop zabezpečoval před útokem. Všechno, co na hradě čas pobořil a zničil, dostávalo podle králova přání mladou tvář. Nepohodlí hradu se proměňovalo v pohodlí králova sídla.

Král dal opravit i věž, ve které bylo vězení a lidomorna. Té věži se říkalo Bílá, protože byla vystavěna ze světlé bělohorské opuky.

V severním opevnění Hradu dal postavit tři nové válcovité věže, jedna se stala vězením a dostala jméno po prvním vězni.

Pro svého krále vybudoval proslulý stavitel Beneš Rejt z Pistova nový veliký sál. Sál dostal jméno Vladislavský podle krále a byl divém své doby. Jeho žebroví se odvážně pnulo do výšky a mohutnou klenbu nepodpíralo sloupoví. Vladislavský sál se pak stal místem turnajů, korunovačních hostin i stavovských sněmů.

Vladislav položil vlastní rukou i první kámen při stavbě nové věže s bránou dole ve městě. Začala se zvedat na místě Odrané brány. O dvě století později se jí říkalo Prašná. Postavil ji slavný stavitel té doby Matěj Rejsek z Prostějova.

Leckterou pevnou stavbu dal postavit král Vladislav. Ale sám byl nepevné mysli. Hned nakloněn tomu, hned onomu. Říká se, že nerad mnoho mluvil, ale rád přisvědčoval. Miloval klid a mír se všemi stranami a raději ustupoval, než postupoval. Ze všech slov si nejvíce oblíbil slůvko „dobře“.

Proto se mu v Čechách říkalo král Dobře.

Léta ubíhala a České království se dvěma českými králi trvalo už dvanáct let.

Tenkrát pobýval uherský král a král jednoho dílu Českého království, Matyáš, ve Vídni. Při nedělním obědě pocítil náhle prudkou bolest hlavy a údy mu odepřely poslušnost. Sloužící ho odnesli na lůžko do jeho pokoje. Od té chvíle nevypravil ze sebe slovo. Druhého dne v časné ranní hodině vydechl naposledy. Bylo mu necelých čtyřicet sedm let.

V hodinu královy smrti prý pošli v Budíně všichni královští lvi. A pověst vypráví, že z Budína odlétli všichni krkavci. Krkavce měl král Matyáš Korvín ve svém erbu. Z Budína krkavci odlétli, ale na královskou hrobku se jich snesla prý celá hejna.

Co pro jednoho porážkou, to pro druhého vítězstvím.

Uherským králem byl nyní zvolen král Vladislav Jagellonský. Skončil spor o České království. Čechy, Morava i Uhry měly jediného krále.

Ale pokojný čas, který si všichni přáli, stále nepřicházel.

MY JSME TVOJI PÁNI

Šlechtici rádi přenechají korunu králi,

Jen když

jim přenechá větší sousto moci.

Vznešené obchody: kdo smí odkud až kam.

S lidmi na vsi jdou obchody líp.

Šlechtici rádi přenechají dřinu lidu,

jen když

dostanou sklizeň.

Vladislav Jagellonský byl v Budíně korunován na uherského krále. Setrval tu i po korunovačních radovánkách. Budín se mu zalíbil a zvolil si jej za své trvalé sídlo. Prahu, která mu kdysi připravila trpké chvíle, navštěvoval jenom na krátký čas.

Místo krále vládli v Českém království šlechtici. Král byl daleko a páni blízko. Král byl slabý a nerozhodný, pánové mocní a smělí. I říkalo se mezi lidem, že šlechtici krále oslovují:

„Ty jsi náš král a my jsme tvoji páni.“

Moc šlechticů v zemi rostla, neboť moc dovede jenom růst. Jinak chřadne. A rostla tam, kde nenacházela odpor. Pamětník těch časů napsal: Ani Turek, ani jiný pohan se nedopouštěl v té době na poddaných většího bezpráví. Páni vládli. A kde se proti nim dovolat práva?

Ještě že byly v Čechách husté lesy. Do nich prchali vesničané, když nemohli snést břemeno roboty. Za hradbou lesních houštin se houfovali do loupeživých tlup. Tady se skrývali a vsi pustly. Málo bylo tenkrát v Českém království bezpečných cest.

A bylo zle v Čechách a bylo zle na Moravě.

0 moravském panu Tunklovi z Brníčka šla pověst po celé zemi. Jak necitelně a neúprosně utiskoval poddané na Šumpersku! Míra bídy na jeho panství byla tak veliká, že se za Tunklovy nebohé poddané přimlouvali u krále Vladislava i olomoučtí páni. Ale co si dělal z bídy pan Tunkl? Cosi dělal z přímluv a co ze samého krále? Pán byl svým pánem.

Pan Tunkl z Brníčka měl ve svém znaku namalovány ryby. Ryby byly jeho bohatství. Od dávných dob se leskly v krajině kolem Zábřehu hladiny rybníků. Pan Tunkl rybníky zveleboval a rozšiřoval. Zval zkušené rybníkáře, dal budovat hráze, kopat, hloubit, zdít.

Největší kus práce musili vykonat Tunklovi poddaní. Už před svítáním vycházeli v zástupech ze svých vsí, aby za prvních paprsků bílého dne pokračovali v díle. Teprve za soumraku, kdy se hráze rybníků rozplývaly v šeru, směli se poddaní vracet domů. Práce byla těžká, nikdo nesměl odpočívat, o to se starali Tunklovi hlídači. A pracovalo se v parnu i v zimě. Nikdo už neměl po celodenní dřině dost sil, aby hospodařil na svém. Hlad se stěhoval do Tunklových vsí. A každého rána za šera se vlekly z chalup houfy poddaných, aby byly včas na svém místě. Alespoň na chvíli se zastavit, alespoň na chvíli si přes den odpočinout! Ale pan Tunkl obcházel se svými hlídači rybníky a poháněl ke spěchu. Kdo nestačil v práci, toho stihl trest. Hlídači měli připravenou hůl a bili nemilosrdně.

Jednoho dne dal pan Tunkl pro výstrahu potrestat starého robotníka. Před očima všech. Tunklovi hlídači bili robotníka přímo na hrázi rybníka. A jako stačí několik krůpějí, aby přetekl džbán, stačilo několik ran, aby přetekla utýraným a hladovým robotníkům. trpělivost.

Ze zástupu poddaných vyběhl mladý dělník, vyběhl po svahu k panu Tunklovi, který přihlížel, jak jeho hlídači bijí. Mladý dělník se rozmáchl a udeřil pana Tunkla do tváře. Ta rána jako by sňala z ostatních strach, jako by je napřímila v jejich ponížení. Zoufalý dav se hnul kupředu, a nežli se pan Tunkl a jeho průvodci vzpamatovali, zmizeli pod mohutnou vlnou lidských rukou a nohou. Poddaní lámou hlídačům hole, srážejí hlídače k zemi a házejí je do rybníka. Pan Tunkl mizí pod rozhořčenými pěstmi, padá a zablácené bosé nohy jeho poddaných špiní a trhají hebký aksamit panského kabátce. Nářek a křik pana Tunkla zaniká v hluku a vřavě.

Panský hlídač, kterému se podařilo nepozorovaně vylézt z rybníka, klopýtá k zámku. Volá o pomoc. Konečně přibíhají ozbrojené stráže, rozhánějí lid a ženou se k panu Tunklovi. Mocný pán leží na zdupaném drnu, zle potlučen a nemůže se zvednout. Musí ho na zámek nést.

Odnesli ho do jeho krásné ložnice, omyli, ovázali a uložili na měkké kože. Ale nejměkčí poduška tlačí jako kámen. A vzpomínka na rozlícené tváře plní pana Tunkla znovu úzkostí. Ještě několik dní žije v horečnatých snech, než vydechne naposledy. Ani po smrti nenajde klid. Pověst nám o něm vypráví, jak za měsíčných nocí bloudí na březích svých rybníků. Jak ho tu zapřahá ďábel do ohnivého pluhu, s kterým pán nemůže hnout.

Půda je tvrdá, jako bývalo zaživa tvrdé Tunklovo srdce. Pan Tunkl se namáhá, napíná všechny síly, sténá a běduje a ďábel ho při jeho marném počínání pohání bičem.

Ale i tenkrát prý bývali páni, kteří užívali své moci rozumně a s rozvahou. Na jejich panství utíkali poddaní, které jinde utiskovala zlá robota. Žádný pán si však nesměl ponechat cizího poddaného. Ponechat si cizího poddaného bylo stejné jako ukrást někomu majetek. Poddaný si nesměl pána volit. Poddaný byl majetkem svého pána. Uprchlík býval v poutech poslán zpátky ke svému bývalému pánovi. Anebo prchal dál a dál.

Kolik jen poddaných prchalo v Čechách z panství pana Adama z Ploskovic. A běda, když je na útěku dostihl.

Panu Adamovi bylo dobře na ploskovické tvrzi a o bídu a trápení poddaných se nestaral. Ale přišel den a všechno trápení, které uvalil na poddané, se obrátilo proti němu.

K ploskovické tvrzi přitáhl zástup ozbrojený cepy a sekyrami. Poddaní přemohli panské zbrojence a prohledali tvrz. Marně se před nimi ukryl pan Adam ve sklepě. Našli ho a vyvedli na dvůr. Přestrašený stál na dvoře vlastní tvrze tváří v tvář těm, kterým donedávna rozkazoval. Nyní rozkazovali poddaní pánovi.

Tu je smlouva, podle které se pan Adam zříká svých poddaných a postupuje jim svá pole a lesy. Jestli si chce zachránit život, ať smlouvu podepíše. Jak by si nechtěl pan Adam zachránit život. Třesoucí se rukou smlouvu podepsal.

S podepsanou smlouvou se vydali vyjednávači ploskovického lidu k panu Daliborovi z Kozojed. Požádali ho, aby se jich ujal. Poddaný lid nesměl být tenkrát bez pána. Dalibor z Kozojed byl znám jako mírný a spravedlivý pán. Přijal ploskovické poddané vlídně a ujal se jich. Začal hospodařit na ploskovickém panství a nějaký čas se zdálo, že v kraji pod horami středních Čech zavládne pokoj a mír.

Adam Ploskovický však chystal pomstu těm, kdo ho o panství připravili. Největší pomstu odpřisáhl panu Daliborovi z Kozojed.

Pan Adam dlouho pátral, až se mu podařilo najít a podplatit zrádce. Ten pro něho ukradl smlouvu, kterou kdysi pan Adam podepsal. Jakmile měl pan Adam smlouvu v rukou, zažaloval Dalibora z Kozojed u pražského soudu.

Dalibor z Kozojed byl jat a odvezen k soudu na Pražský hrad. Tenkrát byla na Hradě právě dokončena nová věž s vězením. Malá kobka v nové věži se stala na dlouhé měsíce Daliborovým příbytkem. Soud s rozsudkem nad Daliborem nespěchal.

Pan Adam měl na své straně pány sousedních panství a zámožné přátele v Litoměřicích. Ti všichni se obávali, aby se jim poddaní také nevzbouřili, a horlivě pana Adama v jeho při podporovali.

Mnoho času měl Dalibor na přemítání o svém zajetí a o svobodě, ale žádného konce se nedomyslil. V truchlivé náladě prý za-ílatil svému žalářníku, aby mu opatřil housle. Nikdy na housle nehrál. Nyní se cvičil ve víře a hlas houslí mu přinášel útěchu. Svoboda, kterou ztratil za mohutnými zdmi vězení, se mu vracela v písni.

Dalibor hrál na housle a posílal své písně zamřížovaným okénkem věže ven, do slunce, vysoko do větví stromů a do oblak. S oblaky putoval hlas jeho houslí do rodného kraje, k lidem a k místům, které miloval.

Na úpatí věže se scházel každý večer zástup lidí a naslouchal, jak Dalibor hraje. Dalibor hrál a posluchači si stírali slzy nebo se usmívali, podle toho, jak nasadil smyčec, jestli smutně, nebo vesele. Jeho písně vyprávěly, plakaly a jásaly tak srozumitelně, že každý té řeči rozuměl. Lidé si zamilovali Daliborovy housle a odměňovali Dalibora, jak mohli. Kladli mu do košíku jídlo a pití a Dalibor si košík vytahoval provazem k okénku svého vězení.

Den ze dne rostl zástup pod Daliborovým okénkem, den ze dne rostla Daliborova sláva. Páni soudci se začali Dalibora z Kozojed znovu obávat. Zástupy naslouchajících pod věží, nebyli to noví Daliborovi přátelé? Nevolaly jeho housle po právu, nebyla v jeho písních skryta touha po pravdě a po svobodě? Nezasévaly jeho housle bouři?

Bylo třeba umlčet housle, bylo třeba umlčet Dalibora. Po měsících vězení měli soudcové naspěch. Sešli se a odsoudili Dalibora k smrti. Smrt měla vyřešit to, co nedovedl vyřešit král a jeho páni. Kat sťal Dalibora poblíž jeho vězení.

Navečer se sešli posluchači na úpatí věže, ale housle mlčely.

I rozletěla se pověst o Daliborovi, jeho houslích a smrti po Praze a putovala do všech koutů Českého království. O dobrém pánu a zpívajících houslích. O Daliboru, kterého nouze naučila housti.

Věž dostala po svém vězni jméno Daliborka. A panská moc a králova slabost trvaly dál.

MSTITEL

Uzel se nejlépe otvírá nožem,

koláč se nejlépe dělí nožem,

ale vodu, ani plamen, ani slovo nemůžeš otevřít nožem.

Jablko ano, bochník chleba –

ale všechno, co trvá,

co přechází od pokolení k pokolení,

láska, moudrost a lidskost,

nic z toho nemůžeš otevřít nožem.

Kdo se kdy o to pokusil,

pořezal sebe.

Byla tehdy za krále Vladislava Jagellonského moc pánů tak veliká, že ohrožovala i práva měst a měšťanů. Měšťané se bránili, ale král naslouchal šlechticům. Naslouchal i poslouchal je.

Kde nezasáhne soudce, zasáhnou zbraně. Měšťané přepadali panské statky, šlechtici přepadali kupce při cestách. Nepřátelství mezi měšťany a šlechtici narůstalo a projevovalo se v činech.

Ve starém městě Praze platil zákon, že ten, kdo by se provinil o výročním trhu zločinem, podléhá náhlému soudu. Jakmile na radnici odzvonili a na tržišti se začalo obchodovat, musil každý zachovat pokoj a mír.

Přihodilo se, že o říjnovém výročním trhu se střetli dva mladí muži. Uprostřed hluku a zmatku, uprostřed vyvolávačů zboží se setkal v uličce mezi Stánky kramářů rytíř Jan Kopidlanský se zemanem Janem Cukrem. Na radnici bylo už odzvoněno a na tržišti měl panovat mír. Ale v mladých pánech se bouřila krev. Vyčetli si pravdu i lež a tasili meče. Nežli je mohli od sebe odtrhnout, ťal rychlejší Jan Kopidlanský svého soka mocnou ranou meče. Jan Cukr padl na dlažbu staroměstského rynku a krev prudkým proudem opouštěla jeho tělo. S krví prchal i život.

Jan Kopidlanský stál nad padlým jako vítěz. Nevěděl, že sám sobě připravil vítězstvím porážku.

Křik houfu, který se srotil kolem živého a umírajícího, přilákal stráže. Jali rytíře Jana Kopidlanského a odvedli ho k náhlému soudu. Jana Cukra odvést nemohli. Jan Cukr už nežil.

Purkmistrovi a pánům radním přišla událost vhod. Jan Kopidlanský propadl hrdlem. Hle, jaká příležitost ukázat šlechticům, co je právo. Meč byl pozvednut za vyhlášeného míru a krev zabitého volala po krvi vraha. Bez odkladu vynesli rozsudek. Viníkovi nedovolili ani se hájit, ani mu nedopřáli kněze. Téhož dne večer ho poručili stít pod pranýřem. Smutně se vracel nazítří sluha s mrtvým mladým pánem z Prahy zpátky na Kopidlno. Do Prahy cválali pán i sluha na koních vesele. Dnes doprovázel sluha smutný vůz s truhlou a vůz se pomalu sunul blátem cesty.

Bratr popraveného, Jiřík Kopidlanský, žil tehdy u dvora krále Vladislava Jagellonského v Budíně. Žil daleko v Uhrách, ale v noci, ve snu, se vracel do Čech. Z mlhy snu se vynořovala tvrz a městečko Kopidlno, viděl starou matku i bratry, procházel se po známých místech, vdechoval povědomou vůni lesů a polí vzdálených Čech.

Příjemné sny pak vystřídal prý jeden, jediný sen. A opakoval se mu potřikrát. Jeho bratr Jan se mu zjevoval bledý v tváři, s pohárem v ruce. Zvedal mu pohár vstříc, jako by připíjel, ale v poháru nebylo červené víno.

V poháru byla krev.

Když se Jiříkovi Kopidlanskému zdál hrozný sen potřetí, neměl v Budíně stání. Dal si osedlat koně a zvolil si nejkratší cestu do Čech. A kůň, jako by tušil úzkost svého pána, běžel tryskem a neumdléval. Už překročili hraniční les, už míjejí známá města a projíždějí známými vesnicemi, kůň větří domov a jeho pán čeká se sevřeným srdcem neblahou zprávu. Na konci dlouhé cesty leží Kopidlno. Už zdálky je vidět na věži černý prapor. Už zdálky je slyšet zvon. Jiřík Kopidlanský se setkává s pohřebním průvodem svého bratra. Seskočí z koně, rozhrne smuteční hosty a vrhne se k rakvi. Tu leží jeho bratr Jan, bledý, jak se mu zjevoval ve snu. Rána, která oddělila hlavu od trupu, nasvědčovala, jak sešel ze světa.

Jiřík Kopidlanský se vztyčil nad mrtvým a zvedl ruku k hrozné přísaze. Přísahal, že krůtě potrestá bratrovy vrahy. Když se dověděl, kdo bratra odsoudil, přísahal pomstu všem Pražanům.

K Jiříkovi se už zde, na pohřbu, přidávali někteří šlechtici a slibovali mu pomoc. To že je městské právo pražských radních? Tahle městská zpupnost? Všichni, kdo žijí v pražských městech nebo v městech spřátelených s Prahou, jsou nyní nepřátelé. Slova nad rakví popraveného bratra bubnují k útoku.

Od té chvíle se stalo jméno Kopidlanského postrachem pro celou zemi. Za Kopidlanským a jeho tlupou mstitelů se táhla krvavá stopa a čadil dým z požárů. Co jméno obce, to vraždění, žhářství a násilí. Michle, Počernice, Běchovice... Tlupa uhání na koních s vlajícími hřívami, vynoří se z noci, vykoná ďábelské dílo a znovu se do noci propadne. Pražští kramáři jedou do Plzně na výroční trh. Jiřík Kopidlanský jim zastoupí se svými druhy cestu, vyloupí vozy a nešetří pražskou krví. Vypálí předměstí města Nymburka a brzy nato hoří Úvaly. U samé Prahy za Svinskou branou se objeví rota Kopidlanského, bije lidi vracející se z práce na vinohradech, bije a utíná jim ruce. Před svátým Martinem přepadne Nymburské a pobere jim koně od vozů, kterými jeli na rybník pro ryby.

„Neustanu ve svém díle, dokud kalich v průčelí Týnského chrámu nepřeteče krví mých nepřátel," volá Kopidlanský.

Kalich už přetéká a Kopidlanský neustává ve svém řádění.

K městečku Kopidlnu přitáhnou ozbrojené houfy. Vypálí městečko v odplatu za všechna příkoří Kopidlanského. Za oheň oheň — soudí pražští měšťané. Ale Kopidlno nepatří Jiříkovi Kopidlanskému. Je majetkem Zikmunda Kopidlanského a jeho matky. Odvolávají se, jako se odvolávají šlechtici, kterým se ublížilo. A dostanou odškodné. Panské právo nedovolí mstít se Zikmundovi Kopidlanskému za činy, které spáchal Jiřík Kopidlanský. Páni vždycky vědí, co je právo, když jde o jejich majetek. Je třeba polapit a potrestat jen a jen Jiříka.

Už se zdálo, že hrůza šířená Jiříkem Kopidlanským nebude mít konce. A právě tenkrát byl nepolapitelný polapen. Uštván vojskem Pražanů jako na lovu jelen chrty, uzavřel se na jednom ze svých hradů. Ale časy, kdy bylo možné uhájit se na hradě, minuly. Jiřík Kopidlanský brzy poznal, že prohrál. Sám pozvedl pochodeň, kterou tak často zvedal, aby podpálil vsi i dvorce. Sám pozvedl pochodeň a zažehl svůj hrad. Potom vyrazil z hradní brány i se svou rotou a utkal se s obléhateli v posledním boji.

Jiří Kopidlanský padl a po jeho smrti si oddechl širý kraj. Zahynul mstitel, který se chtěl domoci spravedlnosti tím, že páchal křivdu. Ale ten, kdo nehledá spravedlnost trpělivě, ten, komu velí zlostná pomstychtivost, ten nemůže nikdy spravedlnost najít.

O HAVÍŘSKÝCH OSUDECH

Nejlepší rozpočítávadlo znají

ti, kdo dychtí po stříbře,

počítají tak usilovně,

aby pro ně zbyl větší kus,

že vynechávají kdekoho ze hry.

Rozpočítávají a přeskakují ostatní,

jenom ne sebe.

Dokud nepřijde jiný rozpočítávač,

nevídaný a mocný.

Přeskočí zase je. A při skoku

jim vyrazí stříbro z pěsti.

A život z těla.

Za vlády krále Vladislava Jagellonského docházelo často k bezpráví. Král měl ucho nakloněné pánům, kteří mu ne vždy svěřovali pravdu. Ale nežli si povíme o tom, co se událo za krále Jagellonce, vraťme se o dvě století nazpět.

V první polovici třináctého století šuměly v Čechách na místech dnešních měst lesy. Tam, kde dnes ční věže, poletoval ostříž nebo sokol. V těch dávných dobách, jak vyprávějí staré paměti, si vyšel na procházku do lesa mnich Antonín. Vyšel z kláštera v Sedlci, kde se usídlil cisterciácký řád.

Byl nádherný den. Mnich stoupal do stráně a před ním se chvěly modré krajkové stíny stromů. V houštinách praskaly suché větve, jak prchala laň nebo divoký králík. Lesnatá hora oplývala zvěří a byla plná doupat a pelechů. Mnich, unavený stoupáním do vrchu, usedl na výsluní do trávy dlouhé a jemné jako vlasy rusalek. Oči se mu klížily. Usnul s bradou opřenou o hruď.

Probudil ho večerní chládek. Stíny stromů postoupily s blížícím se soumrakem. Mnich vyskočil a spěchal s návratem. Náhle strnul. Z mechu při zemi tryskaly tři třpytivé paprsky a oslňovaly v záři pozdního slunce. Poklekl, odhrnul mech a málem vykřikl. Ze skály vyrůstaly tři stříbrné proutky. Mnich se dlouho nerozmýšlel, svlékl kutnu a kutnou si označil místo vzácného nálezu. Potom běžel do Sedlce, co mu síly stačily. Oznámil opatovi radostnou zprávu, že lesnatá hora rodí stříbro.

I ustoupil les dolům na stříbro a stromy a houštiny couvaly před domy živé a bohaté osady. Vyrostlo město, jehož sláva překročila hranice české země. Začalo se mu říkat Kutná Hora. Podle jedněch prý proto, že mnich, který nalezl stříbrné proutky, označil svůj nález na lesnaté hoře kutnou. Podle jiných dostalo město jméno od slova kutiti, kutati, neboť nitro hory bylo prokopáno a rozryto neustávajícím kutěním a kutáním. Král Václav I. poslal pro zkušené havíře do Němec. V Německu měli tenkrát s kutáním větší zkušenosti. A nebylo snad od těch dob českého krále, který by Kutné Hoře nepřál. Moc stříbra povyšovala jedny a hubila druhé. Je psáno ve starém letopise, jak kutnohorský měšťan Jan Ruthard pozval do svého dvora u Kutné Hory českého krále Václava II. Vystrojil mu bohatý oběd a po obědě ho zavedl do hlubokých sklepení, která se prostírala pod domem. Ve sklepech byly uloženy poklady, které z nitra země vynesli havíři.

V truhlách se třpytily také stříbrné peníze a truhly stály jedna vedle druhé jako vozy seřazené k bitvě. Na hromadách svítily v záři kahance kruhy litého stříbra. Král se v údivu rozhlížel a konečně se otázal:

„Komu to všechno patří ?“

„Jsem tvůj poddaný, králi," řekl měšťan, „co je mé, je i tvé.“

Král Ruthardův poklad nepřijal, spokojil se s oddaností svého poddaného. A když odpoledne vyjeli spolu do sedleckého kláštera, ulomil král cestou vrbovou snítku a podal ji Janu Ruthardovi.

„Milý Rutharde," řekl, „ukázal jsi mi dnes svou oddanost. Ať ta snítka připomíná tobě i tvým potomkům dnešní den.“

Jan Ruthard dal snítku i s královskou rukou vymalovat na štít. Tak přišli Ruthardové k erbu svého rodu.

Jan Ruthard měl bratra Jiřího, který prý byl mnohem bohatší než Jan. Ruthardovské doly vynášely obrovské jmění.

Jiří se však svým bohatstvím nechlubil. Strachoval se o ně. Postavil si nákladný veliký dům nad potokem Pachem. Pod domem v hlubokých sklepech skrýval svoje stříbro za několika zámky. Jen za noci se chodil do sklepů těšit se svým majetkem.

Jiří Ruthard měl jedinou dceru Rozinu. Když dorostla do věku, kdy se dívky vdávají, odmítal její otec všechny nápadníky. Bál se, že by musil ženichovi odkrojit ze svého bohatství. Místo odmítnutých nápadníků přicházeli noví. Otec nenacházel klid a nepřestával se o své stříbro třást. Pomyšlení na stříbro ho sytilo tak, že sotva jedl, pomyšlení na stříbro mu bralo spánek.

Jednoho dne dal zavolat zedníka.

„Dobře ti zaplatím," řekl Ruthard zedníkovi, „uděláš, co ti přikážu, ale nikomu nesmíš prozradit, co jsi dělal. Odpřisáhni, že budeš mlčet, a já tě zavedu k dílu."

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Staré české báje a pověsti 2.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.